Studier Mvcr Tiirbclliirier, 



75 



lade hos Heni alilic l'örfattare t. ex. Moselev, v. Kennkl, Ivan«}. .lajjj skall fürst 

 meddela, huru de fürlullla. siuf lios Ufenporus. 



Den opariga Ovidukten har eii längd af 125 Mik. KkalkiM-dariies uttVirings- 

 gängar geiiomsätta dess väggar öfvcrallt utoin ;\ de 20 sista Mik. Dess tjoeklek 

 frän ena gräii.smeiubraneii tili den aiidra är oinkring 25 Mik. Del sista stycket 

 snialnar nägot. A tvärsnitt ser man. att i^pariga Ovidukten iir nval med ett ofta 

 springfonnigt lumen. Det längst tillitaka liggande .stycket är mera i'undadt. iivilket 

 äfvenledes gäller t'ör den fränista deleu, ändstycket. Mollersta stycket visar en tvär- 

 diagonal af 27 och en dorso-ventral diagonal af 35 .Vlik. Ijumen är ytterst trängt 

 utom i främsta delen. Huruvida eilier tinnas eller icke är ingeii iiKijlighet att 

 säkert afgOra. I det sista stycket, der ej utföringsgängar lult hindra noggrauua 

 iakttagelser. tyekes det mig. som syntes glesa strängar insätta i lumen, och hufvud- 

 sakligen pä denna grund antager jag, att genom utföringsgängarne )uera eller min- 

 dre förstörda eilier här förekomma. De äro enstaka och forde ej hafva nägon 

 egeutlig betydelse i djurets lif. 



Da man iugenstädes tinner ett större antal kärnor, men de som förehnnas 

 äro ganska tydliga, mäste man antaga, att väggcellerna äro fä i förhällande tili de 

 hardt när otaliga sekretsträngarne. Det kan derföre icke vara nägot tvifvel derora. 

 att d e s s a s e k r e t s t r ä n g a r g e n o m s ä 1 1 a v ä g g c e 1 1 e r n a s e o 1 1 k r i > p ] i a r och 

 ej blott intränga emellan cellerna. 



Det angafs ofvan, att lumen är springformigt, och sä synes det mcu-endels, 

 hvarvid sidoväggarnes epitel är högre an de, som begränsa springans dorsala och 

 ventrala kaut. Emellertid tyekes det ä en del tvärsnitt, som om lumen vore nägot 

 oregelbundet. Htundom tyekes det vara triangnlärt. hvarvid det likväl är tili myc- 

 ket riuga del öppet. Det erhäller da en viss likhet med tili exempel genomskär- 

 niugen af lumeu i en neraatods Oesophagus. Man ser dock icke nägot tydligt 

 lumen i dessa sidospringor. Det är endast anorduingen af körtlarnes sekretsträngar. 

 som läter förmoda, att det har en sädan form. Man ser nemligen i epitelet utfö- 

 ringsgängarne pä tre Ställen konvergera. Att närmare redogora för nuiskulaturen 

 är tydligtvis pä grund af dessa utföringsgängar ej möjligt. Pä tvärsnitten ser man 

 visserligen, att der finnes bade ringmuskulatur. radiära och längslö]iande fibrer, 

 men i synnerhet de sistnämnda äro otydiigt afskilda frän de i ilenna kroppsdol 

 ganska talrika muskelhbrerna, Fig. 3<i Tail. IV. Särskildt ned tili ventrala yttre 

 mnskellagren afgä mänga tibrer. 



Skalkörteln är tydligtvis en koin|)lex af encelliga kfirtlar. Den utbreder sig i 

 synnerhet i ett ifrän gulstockar fritt jiarti emellan tvärgacnde Ovidukten och 

 bakre väggen i pharynxhälan. hvilket ä ömse sidor begränsas af de bäda oviduk- 

 terna. Figg. 3 och 4 TaH. I. Fig. KJ TaH, II. Fig. 48 Tafl. \'I m. H. Ktt par 

 mägtiga lober ligga franiför de laterala uterusbläsorna ofvanpa och oinkring förbind- 

 uingsgängarne. Likasä ligger ofvanpä den opariga Ovidukten en ganska betydande 

 cellmassa, som stracker sig nägot läiigre bakät an tili den tvärgäende Ovidukten. 

 Ea auuan cellgrupp ligger närmare ventrala ytan bakom tvärgäende Ovidukten och 



