Sm.liiT cifviT Tiirlicllürier. 87 



CD niyc-kct tydliti; ^hw^. Deiiiia .unnii' liar ctl nitt försvarlin;! luiiicn. A 22:dra snit- 

 tet Äterstäi- inyckct liltl af ovai'ict ol\-anl(ii' ilcnna os-idiiktilrl. och a 'JA-.do oc'li 2ö:to 

 snitton tyckes nuiii hafva für sig gänf>eiis blinda, fränista äiula, upptagande frän 

 iure sidaii oii ganska mägtig giilstocklob, Här mäfito sAlunda oviduktäiidaii skjuta 

 iu\got fraiuoni ovariets l'räinsta del. 



A en sagittal serie hokrät'tas i Iml'vudsak den ä tvärs)iittserie]i orliallna upi)- 

 fattniiigen. Ovidiiktcns fürhallaiidc syiu's varicra efter tviiiiu' ganska olika typer. 

 Den t'iui nidtsvarar iiära liar (ifvaii skildrade tvärsnittserie. ocli den skall jag fürst 

 ouinäiinui. Für alt kuiina ä eu ligiir t'ä med det hufvudsakliga, soni Serien visar, 

 har jag med stöd af flera snitt utkastat en lätt skematiserad afbildning, Fig. 53 

 TaH. \'I. Ovidukten när frani tili eller t'ör])i ovariets niidt. innan gräüsmeinbra- 

 nerna eiein eniellan lörsvinna. Oviduktens gransnienibran gär väl üfver i ovariets, 

 nien uvidukten.s epitel synes fortsättas af det liüga, utaf nästan pyramidlika, nägot 

 sti'ierade celler liestäende väfnadslager. soni skiljer oviduktens främro vidgade hä- 

 lighet fran uvariet.-^ väfnad. \'i .«o har simi a Ivärsnitten. att detta egendomliga 

 ejiitels ceJler uro väl ätskilda trau hvarandra, nien dereniot visa de alldeles iuga 

 hestäinda gränser gent eniot ovarialväfnaden. Frän deiuia främre del af ovidukteu 

 utgA gulstockloher. \'i anteckna .särskildt, att ha.^^al m eni hraneu är afbruteu 

 e IUI' 11 an dem oeli Ovidukten, eller oni man «a vill. att oviduktens gränsmem- 

 hran sanuuansmälter med gulkörtelus. De föga betydande olikheterna emellau 

 denna sagittalseiie och tvärsnittserieu äro, att främre delen af Ovidukten ä den 

 senare var nägot mera omgifven af ovariets väfnad, samt att sjelfva slutstycket 

 der sköt nägot längre framfür ovariet. 



Nägot större är afvikelsen ä andra .•<agittala .serier. .lag har äfven sökt ske- 

 niatisera den der framträdande bygguaden. Fig. 57 TaH. \'I, (Ovidukten träder här 

 förr i beröring med ovariet, närmare dettas bakre rand; den stracker sig icke heller 

 sä längt upp pä dess f'ramsida utau lüper snarare vid ovaiiets undre raud. Vi se 

 emellertid, att ilen icke slutar har utan foi-tsättes framät i en nägot smalaro gäug. 

 hvilken snart än<lar i en gulkörtel. Mellaii oviduktens lumen och ovariet äter- 

 kommer här sanuua hogcelliga väfnad, ehuru den sannolikt tili följd af snittrigt- 

 ningen ingenstädes framträder .sä tydligt som ä forut skildrade snitt. (y'ellerna äro 

 dock tillräckligt tydliga. för att man med säkerhet kau igcnkänna dem. De synas 

 vara niera nedträngda i Ovidukten, och iler tyckas i deuna framskjuta bredare friare 

 ändar. Cilierna kunna sköujas, men äro äfven de mindre skarpt framträdande. 



Sedan vi nu sett, huru Ovidukten hos Gunda lUrce är förlnuiden med ovariet, 

 mä vi dermed jemföra Wendts ofvan citerade Hgur och skildring. Hau säger (1. c. 

 s. 2(i()): «Nach vorne geht das Lumen des I<;ileiters direkt in das des Ovariuras 

 über, indem die obere Wand des ersteren sich in die hintere, die untere aber in 

 die vordere Wandung des Eierstocks fortsetzt; der Eileiter umfasst daher die uutere 

 hintere Seite des Ovariums (s. Fig. 11)». Och den citerade tigureu. om hvilken jag 

 förul nägot yttiat. äskädliggör ock.sä just sädana förhällanden. Att ovidukteu kan 

 hal'va sin väseutliga lorhindelse med ovariet a bakre och undre sidan njä nog 



.Vcla Keg. Soc. i'hysiogr. Luml. T. VII. 12 



