43 
luden, brun (åtminstone nedåt). Växer gyttrad på träd- 
stammar och stubbar och träffas mest om senhösten 
och vintern, men stundom äfven på sommaren. Ätlig. 
### 4. VårnagelsMflilig (Collybia tenacélla). 
Föga större än Lökbrosksvampen. Hatten platt, van- 
ligen blekt sotbrun eller gråbrun. Skifvorna hvita. Foten 
gulaktig, ofta med rotlik, krypande förlängning. Allmän, 
isynnerhet på våren och senhösten. Är vanligen fästad 
vid grankottar, som ligga nedbäddade i jorden. Läcker, 
men till följd af sin litenhet föga använd hos oss. 
SI. 10. Ringskiflingar, Arinillårior 
(Armillåria). 
Af detta släkte upptages här endast en art, nämligen : 
i£ Honinggul Ringskifling, Honingskifling 
(Armillåria méllea). 
Fig. 31. 
Denna har hvitt fröstoft och nedlöpande skifvor 
liksom trattskiflingarna, men afviker däri att foten är 
försedd med ring. Namnet honingskifling syftar på 
färgen, som vanligen är mer eller mindre honingsgul, 
särdeles i ringens kant och mot basen af foten. Hatten 
är vanligen brunf jällig eller brunaktigt tofshårig på ljusare 
botten. Skifvorna naiva ofta en oren färg, ehuru fröstof- 
tet är krithvitt. Ringen är stor och yfvig. Smaken mild 
eller stundom något besk. — Honingskiflingen växer i 
form af stora klungor eller tufvor på och bredvid stam- 
mar och stubbar af både barr- och löfträd och är un- 
der hela hösten ofta den ymnigaste af alla skifsvampar. 
Ehuru ingen framstående matsvamp, är den dock an- 
vändbar. — Närmar sig stockskiflingarna däri att foten 
stundom är något sned. 
