46 
De vanligaste äro: 
'&* 
Q 1. Fjällig Tofsskifling (Pholiöta squarrösa). 
Hatten och hela foten ända upp till ringen utspärradt 
rost- eller brunfjälliga på gulaktig botten. Skifvorna först 
grugula, sedan af det mogna fröstoftet rostfärgade. 
Köttet gult. — Bildar stora och täta tufvor på eller 
bredvid stammar och stubbar af löfträd och är ungefär 
lika stor som Honingskiflingen, men mindre allmän än 
denna. — Ätlig. 
ty 2. Slät Tofsskifling (Pholiöta mutåbilis). 
Denna växer liksom föregående tufvad på stam- 
mar och stubbar af löfträd, men är dubbelt mindre och 
saknar fjäll på hatten, hvars mer eller mindre rost- 
gula färg varierar med luftens fuktighet, så att isynner- 
het hattens kant i väta är mörkt rostbrun, men i 
torrt väder blek. Foten är mörkt rostbrun och ända 
upp till ringen utspärradt småfjällig. Skifvorna äro 
rostfärgade. — Smaken är mild. Framkommer tidigt, 
vid midsommar, någon gång redan i slutet af maj. 
— Ätlig, men bör icke förväxlas med en del andra 
på stockar och stubbar förekommande arter, hvilka 
ha bitter och obehaglig smak. 
ty 3. Rynkad Tofsskifling (Pholiöta caper ii ta). 
Denna är icke tufvad som de båda föregående, utan 
växer spridd. Hatten är gul eller rostfärgad, i början 
hvitpudrad och ofta något rynkad. Skifvor rostfärgade, 
i eggen ojämna, på sidorna rynkade. Foten hvit med 
åtsittande ring, omkring 10 cm. hög och 2 cm. tjock. 
Växer på marken tämligen allmänt i både barr- och 
löfskog. — Ätlig. 
