är mindre frikostig i dess frambringande. Man torde 
likväl finna det öfverdrifvet, kanske löjligt, då vi på 
fullt allvar påstå, att vårdslösandet af ett så smakligt, 
födande, rikligt förekommande näringsmedel är en stor 
årlig statsekonomisk förlust. 
§ 2. 
Att flera svamparter kunna ätas och äro ganska fö- 
dande, är en genom årtusendens och hela nationers erfa- 
renhet så bestyrkt sanning, att derom väl icke tvifvel kan 
uppstå. Vigtigare är likväl den frågan: utgöra de dock 
någon sund föda? I de länder, der svamparne icke be- 
gagnas till födoämne, är en allmän folktro, att alla 
svampar äro giftiga, eller omöjligen kunna vara ett 
sundt näringsmedel. I de länder åter, där de användas 
till dagligt bruk, till och med uteslutande till föda en 
god del af året, hyllar man en motsatt åsikt; de anses 
icke blott för en sund, utan tillika för en särdeles 
kraftig spis. De författare, som förkasta svampar som 
näringsmedel, äro, så vidt vi känna, sådana, som aldrig 
smakat dem. Vi veta dessutom att en mängd födo- 
ämnen af enskilda efter fördom eller ovana från ung- 
domen förkastas, under det de af tusende dagligen utan 
olägenhet användas. Så var förhållandet med potäterna; 
efter deras införande kunde den äldre generationen 
aldrig hvarken finna dem smakliga eller öfvertygas om 
deras oskadlighet (själfve Linné delade denna fördom), 
under det den yngre, och ännu mer efterkommande ge- 
nerationer, i båda afseenden funno dem ovärderliga. 
Alldeles samma erfarenhet har jag haft i frågan om 
svamp-spis; äldre personer utan större fördomsfrihet 
finna sig sällan därvid, då däremot de, hvilka som 
barn blifvit vande därvid, anse densamma som en högt 
värderad läckerhet. Den sundaste föda kan vid vissa 
tillfällen eller omåttligt begagnad blifva skadlig; hvad 
