34 
skifvorna antaga snart en köttröd färg. Lukten, isynner- 
]iet å äldre exemplar, tämligen stark och egendomlig, 
erinrar om jäsande deg eller dylikt. — Träffas mest i 
södra Sverige bland ruttnande halm, bredvid gödsel- 
stackar etc. — Bör undvikas. 
Bl. 5. Sköldskiflingar, Piuteer (Pluteusj. 
Dessa hafva rödt fröstoft, fria skifvor och från 
hatten lätt lösbar fot liksom slidskiflingarna, men skilja 
sig från dem däri, att fotens bas saknar strumpa. 
•\~ 1. Allmän Sköldskifling (Pluteus cervfnus). 
Hatten tunn, sotbrun. Skifvorna blekröda, stundom 
med svart egg. Foten hvit, men vanligen mer eller 
mindre svartstrimmig eller svarttrådig på ytan. — Myc- 
ket allmän på murkna stubbar, gammal sågspån och 
dylikt. — Brukar icke användas till föda. 
81. G. Bläcksvampar, Kopriner (Ooprinus). 
Dessa svampar ha svart fröstoft och igenkännas 
lätt därpå att skifvorna å hattens undersida (och van- 
ligen äfven själfva hatten, som är mycket tunn) slutligen 
flyta sönder till en af fröstoftet svartfärgad, bläcklik- 
nande vätska. 
i£#i£ 1, Fjällig Bläcksvamp (Coprinus comätus). 
, Fig. 15. 
Hatten hvit med gulaktig topp, i början äggrund 
eller cylindrisk och beklädd med stora trasiga inväxta 
fjäll, slutligen utbredd och sönderflytande. Foten hvit, 
ofta prydd med en smal flyttbar ring. — Växer i täta 
hopar allmänt å fet gräsmark. — Läcker såsom ung, 
innan skifvorna böljat svartna, sedan oduglig. 
