en konstitution for sin diet finner högst välgörande, 
kan af en annan ej utan olägenhet förtäras, f. ex. 
smultron. Vi tilltro oss icke i strängt vetenskaplig me- 
ning afgöra, hvarken om potatis eller svampar som 
näringsmedel äro skadliga eller icke, men vi veta, att 
tusentals människor befunnit sig väl af båda, och för- 
lita oss på vitsorden af personer, som jämte theoretiska 
insigter och praktisk erfarenhet i medicinen haft spe- 
cielt tillfälle att studera deras verkningar som dagligt 
födoämne. Utom nedanför anförda yttrande af Kromb- 
holz skola vi blott anföra intyg af tvänne utmärkta 
vetenskapsmän, som tala af egen erfarenhet. »På en 
resa», säger nu mera aflidne professor Schwsegrichen, 
»som jag företog genom en del af Tyskland och Öster- 
rike, anmärkte jag först i trakten af Nurnberg, hvarest 
jag tillbragte en del af sommaren, att böndernas dag- 
liga föda endast bestod af ett svart med anis och kum- 
min kryddadt bröd, som förtärdes jämte råa svampar. 
Då jag den tiden sysselsatte mig med undersökning af 
de kryptogamiska växterna, så beslöt jag på mig själf 
göra försök öfver verkningarne af detta födoämne. 
Jag följde dessa raska landsmäns exempel och vande 
mig inom några veckor att intet annat förtära, än råa 
svampar med bröd och att dricka friskt vatten. Långt- 
ifrån att däraf erfara minsta skadliga inflytande på 
min helsa, kände jag i motsatt förhållande mina krafter 
stärkas till nya vandringar. Jag har funnit att svam- 
parne, då de* måttligt förtäras, äro ganska födande, 
men att de genom kokning förlora sin naturliga smak 
och en del af sina goda egenskaper». Doktor Lenz 
gick ännu längre i försök på sig själf; under flera må- 
nader förtärde han endast svampar jämte friskt vatten, 
samt intygar, att han aldrig känt sig mera frisk och 
liflig till kropp och sinne, än just under denna tid, utan 
att däraf känna några obehagliga följder. Själf ve mer 
än vanligt känslige för hårdsmälta födoämnen, hafva 
