66 
•f 4. Stinkkremla (Russula foétens). 
Fig. 48. 
Hatten gulbrun, slemmig, i kanten kamlikt fårad 
och pärlbandslikt småknölig mellan fårorna. Foten är 
hvit eller blek och trapplikt ihålig. (Se fig. 48 b, som 
visar ett genomskuret exemplar.) Skifvorna äro bleka 
och oliklånga. Hela svampen är fast och har skarp 
smak samt en egendomlig, vanligen obehaglig lukt. — 
Allmän i skogar och lundar. — Ätes icke. 
•f 5. Gallkremla (Russula £éllea\ 
Hatten på midten brungul eller orent rödgul, hela 
svampen för öfrigt blek, gulaktig. Äfven skifvorna 
äro bleka, det vill säga icke rent hvita, men fröstoftet 
är hvitt. Smaken skarp. — Förekommer endast i bok- 
skog, men är där mycket allmän. — Ätes icke. 
•f 6. Skarp Gulkremla (Russula ochroleuca). 
Denna art är ganska lik föregående, men har 
mera enfärgad, smutsgul hatt och hvita skifvor samt 
till största delen hvit fot och blir med åldern mer eller 
mindre grå. Smaken skarp, ehuru ej så brännande 
som hos föregående. — Förekommer här och där både 
i löf- och barrskog. 
tyQ 7. Mild' Gulkremla (Riissula flava). 
Hatt enfärgadt blomgul. Fot hvit. Skifvor först 
hvitaktiga, sedan gräddgula. Fröstoftet gräddgult. Hela 
svampen slutligen ut- och invändigt grånande. Smaken 
mild. — Träffas mest på fuktiga ställen i skogarna, 
helst bland björk och al. — Ätlig. 
