mänt bekant; enligt Buxbaums uppgift skola desse r 
utom den årstid svamparne växa, under fastlagstiden 
hufvudsakligen lefva af insaltade svampar — och 
nämnde författares uppgift, att man utan åtskillnad be- 
gagnar äfven annorstädes för giftiga ansedda arter, 
bestyrkes arven af Pallas. 
Däremot synes detta födoämne ursprungligen varit 
försmådt af de egentligen germaniska folken. Af dessa 
finner man svampar endast använda, där de antingen 
lärt deras begagnande af andra folkstammar, som förut 
bebott de länder, i hvilka de själfva invandrat, eller 
ock der de blifvit uppblandade med invandrande sla- 
viska folk. I Skandinavien, England och vissa delar 
af Tyskland är deras bruk af de lägre folkklasserna, 
om icke alldeles okändt, nästan af sky dt; endast vissa 
läckrare arter förekomma på de förnämares bord. An- 
märkas bör härvid, att flera af de från äldsta tider 
som synnerliga läckerheter ansedde, såsom »Kaiserling» 
(Agaricus Amanita csesareus), flera arter af tryffel m. fl. 
saknas i denna region (först i senaste åren är en art 
tryffel sparsamt funnen i Sverige). Men vi äga där- 
emot öfverflödigt förråd af många ganska smakliga, 
däribland flera, som saknas i de sydliga länderna. De r 
som hos oss användas på bättre bord, köpas vanligen 
dyrt betalda utifrån, ehuru de hos oss finnas växande 
i större mängd, än i de länder hvarifrån de hämtas. 
Just den omständigheten, att en eljest i arktiska och 
subarktiska länderna njugg natur begåfvat dem med 
rikligare förråd af ätliga svampar, än andra länder, 
synes antyda den vigt, naturen själf lagt på dessa nu 
förkastade växter i vårt land. Vi kunna icke under- 
låta fästa uppmärksamheten på det besynnerliga för- 
hållandet, att man i ett torftigt land nästan alls icke 
använder ett näringsmedel, som naturen själf anvisar 
och nästas slösar med, då detsamma sorgfälligt insam- 
las och begagnas i för öfrigt rikare länder, där naturen 
