29 
A 1 Hatt och fot beklädda med en skorpa af fina gryn. 
Grynig FjällsJcifling, N:o 5. 
A 2 Hatt gr of t fjällig. 
B 1 Foten bar, rodnar då den lösslites från hatten. 
Rodnande Fjällsläfling, N:o 2. 
B 2 Foten med gråbrun skorpa rodnar ej. 
Stolt FjällsJcifling, N:o 1. 
A 3 Hatt bar eller silkesluden eller obetydligt fjällig 
eller fnasig. 
B 1 Skifvor slutligen tämligen rödaktiga. 
CJiampignon-Fjällskifling, N:o 4. 
B 2 Skifvor nästan oföränderliga. 
Mild FjällsJcifling, N:o 3. 
QQQ 1. Stolt Fjällskifling (Lepiöta procéra). 
Fig. 6. 
Den största och ståtligaste af alla skifsvampar. 
Hatt och fot i böljan beklädda med en sammanhän- 
gande gråbrun flockskorpa, som snart spricker sön- 
der i fjäll eller rutor, mellan hvilka den ljusare botten- 
färgen lyser fram. Endast en plätt midt på hatten för- 
blir hel. Foten ända till 30 centimeter hög. Ringen är 
icke fastväxt, utan kan flyttas upp och ned på foten. — 
Tämligen allmän i skogsbryn. — Läcker matsvamp. 
i^^ 2. Rodnande Fjällskifling (Lepiöta rhacödes). 
Fig. 7. 
Liknar föregående och har flyttbar ring liksom 
denne, men är något mindre och ljusare, har mera 
groffjällig hatt och saknar hylleskorpa på foten. Köttet 
blir gulrödt vid brytning, isynnerhet vid gränsen mellan 
hatten och foten. — Förekommer i skogar allmännare 
än föregående och är nästan lika god. 
