413 



Hur mycket af det, som blir uppbygdt i dag, 



Skall sta, da en fraratida luster 



Anyo fa skada vart s amla.de lag 



Pa fjarran, pa frammande kusterV 



Hur mycket skall namnas ett nederlag da, 



Som nu tycks en forskningens seger? 



Hur mycket af det, som vi stolta forsma, 



Da tungt uti vagskalen vager? 



Dock allt, som grundats fast, och ej for stundens kraf, 

 Skall trotsa hvarje storm pa tidens vreda haf! 

 Och hvarje ron, som gjorts af hag att sanning finna, 

 Skall, fyrens laga likt, bland tidens toeken brinna 

 Med stadigt sken, likt himlens egen stjarnekrans, 

 Da mangen lusteld mist sin korta irrblossglans! 

 Hvar bro, som dristigt slas, att 6fver dunkel klyfta 

 Oss bara mot vart mal, hvar flik, vi lyckas lyfta 

 Pa gatfull Isis' stjarnbestankta tempeldok. 

 En uttydd sida blir uti naturens bok. 



Och den boken att tyda ar forskarens mal, 

 Ar bragden, for hvilken han lefver, 

 Dar natt efter natt med skalpellens stal 

 Han stafvar dess dunkla bokstiifver. — 

 Ej rykte och ara, ej gods och guld 

 Han vante som Ion for sin moda ; 

 For honom ej tiirnan myse huld, 

 For honom ej bagarn ma floda! 



Men har han uttydt en sista rad, 



Da vande han stolt pa bokens blad, 



Och vandraren lik, pa bergets kron 



Han skadar sin modas rika Ion : 



Ett gatfullt hagrande sagoland. 



Som stracker sig bort mot himlens rand - 



Med nya fjall att bestiga! 



Ej bindas tanken kan af griinser och af sprak, 



Som ljusets ban' sa fri ar vetenskapens strak! 



De skatter, forskarn fann, bans folk ej ensamt eger, 



Nej, jordens hela ring tar del utaf hans seger! 



Har otydd gata losts uti Norrana land, 



Har forskarn natt sitt mal vid Sundets grona strand, 



Med frojd vi taga mot de nya segerbuden 



Och bruka fritt den skatt, som fritt oss blifvit bjuden, 



Pa samma satt som han, ora segern varit var, 



Ej tvekat med sin krans att smycka Sveas har. 



En fest ha vi samlats att fira i dag, 

 En fest till forskningens Lira; 

 Se, Dana och Nore ta del i vart lag 

 Och Aura, den saknade, kara. — ■ 



