18 



samt, sa vidt krafterna medgifva, oka och fullfulja hvad 

 dessa Mastare borjat. Villkoret for allt framskridande 

 ar continuitet, sammanlankande af det nya mecl det 

 redan gifna; genom blott jagande efter det nya , genom 

 tvara afbrott, genom sjelfviskt losslitande fran den fast- 

 stallda utvecklingsbanan vinnas inga nya varaktiga skat- 

 ter for vetenskapen, utan forskringras endast det rika 

 arfvet. Vi fa icke forsma afven det ringaste, for mang- 

 den obetydliga, ty ingen lank uti den Eviges verk ar 

 utan betydelse. Liksom staten maste varda den rin- 

 gaste af sina medlemmar, far vetenskapen icke forsmli 

 den minsta af forskningens detaljer. Vi fa icke i vara 

 berakningar bortkasta oandligheten, blott for att fa 

 summan rigtig. Med stormande hand, med titaniskt 

 ofvermod, som, sjelfviskt hyllande sina s. k. hogre 

 ideer, foraktar den modosammare, enskilda forskningen 

 brytes aldrig inseglet ofver det fordolda i naturen, 

 utan endast genom undergifvenhet for dess eviga lagar, 

 genom samvetsgrann undersokning och redlig sannings- 

 karlek. Yar vag gar hvarken genom speculationens 

 oknar eller abstractionens tomma rymder, utan genom 

 induction fran en narvarande, lefvande verklighet; en- 

 dast genom nya ron, under hogre villkor kunna vi 

 saval hoppas forklaring af naturens mysterier som ska- 

 da skapelsen i ett renare ljus. Pa detta salt hafva 

 manga fordna qualitates occultae redan upplost sig till 

 enkla, klara, bestamda 'naturlagar. Men huru langt 

 vi an framtranga, ligger alltid framom oss ett out- 

 forskligt fjerran, fdrnimma vi, huru inskrankt och svag 

 var formaga ar att fatta den makt och vishet, som 

 ur intet frambragte allt och faststallde for evigheter 

 en orubblig physisk och moralisk verldsordning, genom 

 sjelfverksamhet fortskridande till allt skonare forklaring. 

 Det hogsta, ursprungliga, skapelsens upphof och hard, 

 ligger utom all erfarenhet, foljaktligen utom v3r veten- 



