424 



glada improviseracle sammankomst. For mitt minne 

 lefver den i frojd, en frojd , som delades af den adle 

 Oersted vid min sida. Eller har man velat bereda 

 mig en ersattning, for del jag icke far mottaga Eder, 

 och saga huru valkomne J aren, i det lilla, men nu- 

 mera lika vackra som beromda Upsala. Betydelsen ar 

 dock allmannare. Presten ar den, som sannast, med 

 karlek utan hanforelse, varderar naturkunnigheten. Han 

 laser i naturen, sasom i uppenbarelsen, Guds under. 

 Hvarje dess foreteelse ar for honom en hieroglyf, ett 

 betecknadt och uppdagadt lieligt ! icke forlorar han sig 

 med pantheisten i alltets rymder. eller forsjunker opie- 

 tistiskt med Hinduen i Brahmas dimmiga skote. Sjelf 

 ett liffullt individuum ser han omkrmg sig idel val- 

 gerningar af den lefvande Guden, hor han idel ande- 

 roster af det eviga Ordet. »Derom talar hvarje ax, 

 hvarje lof, hvarje blomster, hvarje grasstrA, hvarje 

 regndroppe, hvarje solstrale. De aro alia ord af Guds 

 mun, af Guds hjerta , ifran himmelen pa jorden ned- 

 fallna, for att saga oss, huru Herren tanker pa oss 

 och valsignar oss.» Sa forstods naturen af dess 6f- 

 verste prester Newton, Haller och Linne. Evar- 

 delig vare denna Triads foresyn! 



Forvanande aro naturkunnighetens upptackter i 

 var tid. De fortga i en geometrisk progression. Snart 

 kunde man i sin hanforelse tro, att Isis fallt slojan. 

 Hon doljer dock sitt anlete, och lare dermed Veten- 

 skap det som iir dess skonaste berommelse, odmjuk- 

 heten. Lifvet, det underbara, har annu ingen uppen- 

 barat. Det gackar kemikerns, fysikerns och lakarens 

 spaningar att ertappa det pa bar gerning. Han, som 

 ar dess Herre, har det sig forbehallit. 



Val meddelar sig Vetenskapen i mangfaldiga for- 

 mer. Ingen ofvertraffar dock det talade ordet, sjalens 

 daguerreotyp. Derfore aro dessa Moten med sina munt- 



