60 



tebrerade kallbMiga och varmblodiga djur fran halle- 

 flundran och laxen anda till den kolossala gronlands- 

 hvalen. Han jagar i hafvet, som vargen i skogen. 

 Flera spackhuggare ga vanligen tillsammans och da de 

 marka ett storre rof, t. ex. en storre hval, sprida de 

 si», liksom vargarna och anfalla si 1 1 rof fran flera hall; 

 de jaga honom tills de upphinna honom och da hugga 

 de sig fast i sidorna och utslita stora spackstycken — 

 deraf namnet spackhuggare. For dem som ej sett en 

 spackhuggare tager jag mig friheten att forevisa ena 

 sidan af en kak, forsedd med de fruktansvarda va- 

 pen, hvarmed han anfaller och dodar afven de storsta 

 hafsdjur. 



Utom de markvardigheter som hvaldjuren forete 

 for zoologen, lemna de afven har i Skandmavien St 

 seolo^en arnnen till beijrundansvarda iaktta^elser. Tv 

 oaktadt dessa djur ofver allt aro uteslutande hafvets 

 invanare, sa finna vi dock bade i Sverige och Norge 

 fossila hvalben , och nagon gang hela hvalskeletter, 

 liggande vidt afliigset fran hafsstranderna och stundom 

 flera hundrade fot ofver hafsvtan. Dessa kolossala ske- 



•J 



letter kunna icke vara hitforda; djuret de tdlhort ma- 

 ste ha lefvat och dbdt, pa det stalle der de ligga. De 

 bevisa saledes otvifvelakti^t att antingen har hafsvtan 

 sankt sig eller jordytan hojt sig, under den tid som 

 forflutil sedan de lefde och dogo. — I borjan af forra 

 seklet fanns i Wanga socken i Westergothland ett 

 hvalskelet, som omtalas af Svedenborg i dess afhand- 

 ling om fordna verldens ebb och flod , och af hvilket 

 skelet fragmenter annu forvaras i Cpsala. Stallet der 

 det fanns, nara Hornbor^asjon , lister krine \% mil 

 fran narmsta hafsstrand och 330 fot ofver hafsvtan. 

 Der maste saledes en omatligt lang tid hafva fbrflutit 

 sedan denna, nu sa hb°t li££>ande del af landet, stod 

 sa djupt under hafsvtan att stora hvalar der hade sin 



