172 



j3) Saxifraga exilis Pollich, S. tradyctilites |3) De- 

 cand. Prodr. Syst. (degeneratio potius quam varietas) 

 in graminosis Sveciae et Germaniae. 



3. Saxifraga adscendens Linn. Sp. pi. 579; Vahl. 

 Act. Hafn. 2 1. p. 12; Allioni Pedem. n. 1537; Saxi- 

 fraga petrcea Koch; Saxifraga alba petrcea Pona Bald, 

 apud Clusium. Saxifraga Ponaz Sternb. In alpibus 

 Ilaliae, et Pyrenaeis. 



Saxifragernes blomningssatt ar nedstigande (floratio 

 descendens eller centrifuga), d. v. s. sadan att stangeln all- 

 tid slutas med en toppblomma, som forst sla> ut, hvar- 

 efter de nedre blommorne i en viss ordning utveckla sig. 

 Detta blomningssatt eger rum icke blott uti hela Saxi- 

 fragernes familj, utan afven uti Hijdrangeernes , hvilket 

 iir orsaken till dessas inflorescentia cymosa, som ocksa 

 visar sig hos Chrysosplenium. Ordningen i hvilken de 

 nedre blommorne utspricka ar olika i olika species. Hos 

 en del utveckla sig blomstjelkarne i ordning nedat sasom 

 de aro niirmast toppblomman. Detta iiger rum pA alia 

 arter af S. Tridactylites grupp. Hos andra arter ar 

 denna ordning icke sa fullkomligt bestamd, t. ex. hos 

 S. umbrosa; men hos alia arterne utvecklar sig topp- 

 blomman pa hvarje sidoblomstjelk forst. 



Af detta satt att utveckla sig harleda sig 3:ne 

 miirkliga blomningsformer, som iiro egna for Saxifra- 

 gerne, och bero blott pa ett mer eller mindre i ut- 

 vecklingen af blomstjelkarne. 



Den forsta har jag redan namnt, neml. den floratio 

 cymosa som visar sig hos Chrysosplenium och Hortensia, 

 och som uppkommer deraf att de nedre blomsljelkar- 

 ne i ordning nedat foiliingas sedan loppblommans stjelk 

 och de olre sljelkarne upphort att vexa, hvarigenom 

 de fa alia lika hojd. 



