1 /.'> 



Den besknfvande botaniken har hillills icke till- 

 rackligt lagt marks hart ilk Da man vid beskrrfningen 

 af en vext niimner att den har 10 standare, sAsom t. 

 e. hos geraniaceerne, och att 2, 3 eller 5 deraf iiro 

 mindre eller felsla, sa forsummar man att saga, hvilka af 

 standarne, som aro de minsta, eller om dessa mindre 

 standarne sitla niirmast blomstallningens axel, eller emot 

 blomstallningens periferi, eller mot dess sidor. 



Det som ordnar alia delarnes stallning i blomman 

 iir det udda kalkbladet, som alltid sitter antingen yt- 

 terst, d. v. s. med ryggen emot periferien, eller innerst, 

 d. v. s. med ryggen vand emot axeln. Ty delta udda 

 blad, representerar bractean till den pedunkel, som 

 skulle hafva uppstatt, i fall blomman hade utvext till 

 en pedunkel, och icke genom dennas forkortning till 

 torus, blifvit en blomma. 



Nar kalkbladen iiro 5, som ar det allmannaste 

 bland dikotyledonerne , eller 3, som ar det allmannaste 

 bland monocotijledonerne , sa sitta tva kalkblad antingen 

 med ryggen at blomstallningens axel, eller emot blom- 

 stallningens periferi, samt det udda kalkbladet alldeles 

 motsatt d. v* s. det viinder ryggen i forra fallet till 

 blomstallningens periferi, i sednare till blomstallnin- 

 gens axel. 



Detta synes tydligast genom jemforelsen emellan 

 Labiater och Boragineer, som man anser vara sa niir- 

 slagtade familjer, och dock aro langt aflagse i affinitet. 

 Hos Labiaterne sitter det udda kalkbladet med ryggen 

 emot blomstallningens axel, och de bada pare kalkbla- 

 den emot dess periferi. Men hos Boragineerne sasom 

 man tydligast ser hos Ecliium, sitter det udda kalk- 

 bladet med ryggen emot periferien, och de bada pare 

 kalkbladen mot axeln. Hela blomstallningen iir saledes 

 motsatt. 



