431 



Da ljuset, det eviga, segrar till slut, 

 Och slojan ar ryckt il'ran tingen, 

 Da sta vi lios dern, som ha hemgatt forut, 

 Och ingen skall saknas, nej ingen. 

 Och Fadren, den store, ar mastare der, 

 Som vishetens runor at sonerna lar, 

 Och allt varder klart for vart oga. 



A'al motas vi ater pa forskningens ban 

 Med hagkomst af stunder som denna. 

 Till dess vart farval uppa hemfai-den ta 'n ; 

 O. matte dess varma ni kanna! + 



Oss skilja val fjellar, oss skiljer val vag, 

 Dock foljer er Svearnes trofasta hag 

 Till slutet af jorden och lifvet. 



SlLFVERSTOLPE. 



■> o o $ r> fitccjt 



