90 



vore Marsviin liar en afdod udmaerket Naturforsker (Faber) 

 gjort denne Paastand; og dog er det for det Forste afgiort 

 vist om disse, at de ikke sproite Vand. Ikke alene har jeg 

 selv seet dem mangfoldige Gange svommende ta;t ved mig, uden 

 at de nogensinde sproitede Vand; Fiskerne ved Issefjorden, 

 der til visse Aarstider bestandigen lure paa deres Gang, for- 

 sikkrede mig, aldrig at have iagttaget nogen Vandsproitning 

 hos dem. Run hos Bardehvalerne er der i denne Henseende 

 Noget, der kan tjene til at vildlede. Naar saa colossale Dyr 

 med en overmaade hoi Varmegrad puste den varme fugtige 

 Luft fra deres Lunger ud i den kolde Atmosphaere, er det 

 intet Under, om denne fugtige Luft viser sig sonv en Stotte 

 af Vanddampe, ligesom det samme finder Sted, naar f. Ex. en 

 Hest efter et anstraengende Lob aander dybt i den kolde Vin- 

 terluft, eller endog, skjondt i langt mindre Grad, hvergang vi 

 selv aande under lignende Forhold, Man har hort Hvalens 

 Blaesen ledsages af et Knald, der lignes med et Kanonskud; 

 men dette forklares let ved den betydelige Luftmasse, som et 

 saa colossalt Dyr efter en langvarig Dykning udstoder med hele 

 sin Udaandingskraft gjennem Vandskorpen. Man har seet Vandet 

 fra den af Blaesehullet udstodte Straale falde ned som en Regn, 

 man har hort dets Pladsken; men den store Maengde Vand- 

 dampe, den udstodte Luft indeholder, maa ved at fortaettes i 

 den kolde Luft vistnok falde ned i Draaber som en Regn. 

 Der er desuden Iagttagere nok, og Iagttagere af forste Rang, 

 som have seet, at Hvalernes Straaler ikke bestode af Vand 

 men af Vanddampe, eller med andre Ord af varm fugtig Luft. 

 Jeg behover blot at nsevne Otho Fabricius, Scoresby, von Baer; 

 jeg tager ikke i Betaenkning at naevne Holbolls Navn ved Siden 

 af disse udmaerkede Iagttagere. 



Hvorom Alting er, det er vist atHvalerne aande gjennem 

 deres saakaldte Sproitehuller, eller rigtigere Blaesehuller, og 

 at de i Reglen komme op til Vandskorpen netop af denne 



