33 



staae Naturforskerne , at dette -Hoiere, hvis det er Dodelige . 

 givet at erkiende det, kun kan traede frem af Naturvidenska- 

 bens noiagtige og strenge Undersogelser, som dens sikkre paa 

 Iagttagelser og Forsog grundede Resultat. Men det er ind- 

 lysende, at dette Haab er fuldkommen ugrundet. Thi den 

 Gaade, hvis Losning fordres, forudsaetter en Anskuelse af Na- 

 turens Totalitet, og Naturvidenskaben er fsengslet af Lovene for 

 Sandseligheden, der ingensinde formaaer at opfatte Naturen som 

 efe Heelt, men uafladelig forklarer ethvert Phaenomen af dets 

 udvortes Forhold til et andet. 



Desuagtet maa man tilstaae, at det er Naturvidenskabens 

 Fremskridt, som alene lsegge Grunden til en sand Natur- 

 philosophie. Men denne trseder frem som en selvstaendig Vi- 

 denskab. Den Forudssetning, vi gaae ud fra, for med Grund 

 at antage Naturphilosophiens Mulighed i en bestemt Tidsalder, 

 er: at Naturvidenskaben har naaet en Udviklings-Epoche, som 

 nodvendig tvinger Aanden til at forlade det Sandseliges bindende 

 Graendser og betragte dets Phaenornener fra et hoiere aandigt 

 Synspunkt. Medens mi Naturforskerne indenfor det Sandse- 

 liges Skranker fortsrctte deres vigtige og noiagtige Under* 

 sOgelser, forfolger Naturphilosophen Aandens inderste Conse- 

 qvenz, Tankens levende, i sig rige, inderste Sammenhreng — 

 ikke som et Abstractum, men saaledes, at Tankens Eenhed 

 tillige indeholder Phaenomenernes hoieste Betydning, ja saa- 

 ledes, at disse selv, betragtede fra det aandige Standpunkt, 

 udtale sig, indeholde det adaeqvatcste, det rigtigste Udtryk for 

 den inderste Tanke. 



Man kan naegte en saadan Videnskabs Realitet, og da den 

 former en det Hele omfattende aandig Anskuelse, saa ville 

 bestandig de Fleste, beskja'ftigede med det Enkeltes udvortes 

 Forhold, vaere tilboielige til at naogte den. Vi ville imidlertfd 

 gjore opmacrksom paa folgende Udviklingstrin i Naturvidcn- 

 skabons Historic. 



