42 



at vaekke Sandsen for det levende Eiendommelige i Historien 

 som i Naturen, i Staternes Forhold til hinanden, at de erkiende 

 sig giensidig i deres organiske, det er aandige, Selvsteendighed, 

 i Staternes indvortes Forhold, at disse ordne sig saaledes, at 

 Personligheden lever og virker ind ad, fra Sandselighedens 

 Graendse til dennes frie, eiendommelige Centrum, for der at 

 finde sin Gave og Opgave og med denne (aldrig uden denne) 

 sin Eenhed med Staten. Derfor bekiaemper den de tomme 

 almindelige Principer, som bringe Tiden i Forvirring, derfor 

 bestrider den enhver Omvaeltning og haaber Alt af en stille 

 Udvikling. 



Naturphilosophien forfolger Organisationens aandelige Con- 

 seqvenz, som Naturvidenskaben Mathematikens sandselige. 



Men just derfor paastaaer den begge Videnskabers fuld- 

 komne Adskillelse, deres giensidige Selvstaendighed. Vel er det 

 saa, at Livets, Udviklingens Phaenomener traede bestandig maeg- 

 tigere frem i Naturvidenskaben, og just derpaa grunder Natur- 

 philosophien sin forhaabningsfulde Fremtid. Men laenge vil 

 Striden vare mellem begge; saalaenge den varer, maa den rene- 

 Afsondring finde Sted — Kampens Redelighed grunder sig paa 

 denne Afsondring. Og Seiren er, som i enhver aandig Kamp, 

 paa begge Sider; hvad der styrter i Striden er til Fordeel for 

 begge, og det er saa langt fra at Naturphilosophien skyer denne 

 Kamp, at den meget mere onsker den. 



Vel have vi her ikke berort det dybeste Problem — ikke 

 talt om Oprindelsen til hiin Modsaetning af Sandselighedens 

 Verden, som underkaster os de fremmede Love, og den aan- 

 dige, som skiaenker os Frihed ; men om end dette Problem blev 

 et uoploseligt, saa er det dog klart, at det ingen Skygge kaster 

 i Videnskabens aandige lyse Verden, er det dog indlysende, 

 at denne Modsaetnings Oprindelse maa betragtes som en 

 almindelig, og dog tillige som en personlig soges i den menne- 

 skelige Bevidstheds dybe Grund. 



