390 



let erkjendes derved, at der, hvis Udviklingsrorets Ende er 

 bragt under Vand, for hver Luftblrere, som udvikles, opstaaer 

 en ringformig Taage, liig den af selvantaendelig Phosphorbrint. 

 Anvender man derimod ei den tilstraekkelige Hede imod Slut- 

 ningen, saa tilbagebliver altid lidt Svovl bundet til Antimonet, 

 og man erholder Antimonets Vaegt for hoi angiven. For saa- 

 vidt mulig at undgaae denne Unoiagtighed, ophedede jeg i 

 tvende Forsog Reductionsroret henimod den yderste Ende med 

 en Spiritus Lampe og erholdt saaledes, idetmindste paa lidet 

 naer, den bortgaaende Antimonbrint reduceret. 



Den efter Pharmacopoea danica for 1840 officinelle Ker- 

 mes nsermer sig, med Hensyn til Farven , det forhen officinelle 

 Sulphur auratum. Ophedet i et Glasror sublimerer den meget 

 Svovl og sort Svovlantimon bliver tilbage. 



I. 1,254 Grm. udskildte ved Behandling med Kongevand 

 0,118 Svovl og efter Tilsaetning af Viinsteensyre med 

 Chlorbaryum 2,642 Grm. svovlsuur Baryt = 0,364 Svovl. 

 Det hele Indhold af Svovl var altsaa 0,482 Grm. = 38,43 

 pCt. — 0,853 Grm. gave ved Reduction med Brint 0,522 

 Grm. Antimon = 61,19 pCt. 



II. 1,000 Grm. Kermes gav 0,^845 Svovl =-- 38,45 pCt. — 

 0,760 Grm. gav ved Reduction med Brint 0,473 Grm. 

 Antimon = 62,26 pCt. 



HI. Et 3die Forsog gav 38,20 pCt. Svovl og 60,97 Antimon. 



I. II. III. 



Antimon . . 61,19 — 62,26 — 60,97 



Svovl .... 38,43 — 38,45 — 38,20 



99,62 — 100,71 — 99,17 



Disse Analyser af den nu officinelle Kermes stemme noie over- 

 eens med efterfolgende theoretiske Sammensatning: 



