420 



Hvor Kirken haever sig hag Blomsterhoie, 

 Hvor Taarnet kneiser bag den gamle Lind, 

 Mens Morgenduggen staaer i Rosens Oie, 

 Per glimter venlig i den tune Vind, 

 Hvor Nattergalen lofter mildt sin Stemme, 

 Mens Bogen gronnes over Kaempens Grav, 

 Der er vort Faedreland, der har vi hjemme, 

 Hvor Leen klinger ved det solvblaae Hav. 



Ja lang er Veien fra den 6e, der svommer, 

 Liig Svanens Yngel, over Vandets Speil, 

 Til Nordens Fjeld, der under Skyen drommer, 

 Mens Elven spaender ud sit hvide Scil 5 

 Og laenge varer det, for Stemmen klinger 

 Fra Sverrigs Heltekyst til Panmarks Land, 

 Og tidt maa Falken svinge sine Viuger, 

 For den fra Norge naaer til Sjaellands Strand. 



Og dog I saae det i de hoie Sale, 



Hvor Solvet glimter gjenncm Stencus Rift, 



Og vi det aned' i de dybe Dale, 



Hvor Vaarens Finger skrev sin gronne Skriftj 



Ja Blodet rober det i vore Kinder, 



Paa Laeben klinger det med hellig Lyst: 



En reen og hoi og maegtig Aand forbinder 



Pe trende Folkefaerd ved IVordens Bryst. 



Naturens Son , hvis store Fakkel Hammer 

 Paa Himlens Hvaelving og det mindste Kryb, 

 Paa Liliens Blad, i Stenens gamle Kammer, 

 I Sjaelens Folder og i Tankens Dyb, 

 Han veed og kjender og han har det fundet 

 Pet Baand, der samler Livet til et Heelt; 

 Han aner, seer, hans Sjael den har udgrundet, 

 Pen Kraft, der binder, hvad der synes deeit. 



