ASK, DEN ANTISEPTISKA SARBEHANDLINGEN. Ill 



slog man att lemna saret belt och hallet oppet. Efter en 

 behorigen verkstald blodig operation eller pa annat satt er- 

 hallet sar gaf man at den sarade kroppsdelen det tjenligaste 

 laget och lemnade sedan saret fritt fran allt forband, pa det 

 att sarvatskan obehindradt skulle kunna afrinna i ett under 

 saret anbrao^t karl. Detta borttogs efter behof, tomdes och 

 aterbragtes sedan pa sin plats, sa lange nagon vatska fortfor 

 att afrinna. En del af denna vatska stelnade genom luftens 

 fria tilltrade och bildade en skorpa, som betackte saret och 

 som i viss man skyddade det fran utifran mojligen kom- 

 mande skadliga inflytelser. Den ifran sarets botten uppspi- 

 rande nya vafnad, af hvilken arret slutligen bildades, triingde 

 den skyddande sarskorpan framfor sig och betingade i och 

 genom arrvafnadens fardigbildande dess afstotning. Kesul- 

 taten af denna behandlingsmetod voro sardeles goda, och 

 mangen framstaende kirurg omfattade den med varma och 

 uppmanade till dess anvandande. Hos allmanheten fann 

 emellertid denna metod icke sardeles stort fortroende. Dels 

 kunde man icke forlika sig med tanken pa, att ett sar skulle 

 lemnas sa att saga at sig sjelf utan annat skydd, an det saret 

 sjelf maktade tillvagabringa, dels kunde det icke ens af 

 metodens varmaste anhangare bestridas, att tiden for laknin- 

 gens astadkommande blef betydligt forljingd. Dessa omstan- 

 digheter skulle dock nappeligen kunnat minska metodens 

 varde eller afhalla fran dess anvandande, om icke verkliga 

 olaofenheter vidladt den samma. Forst och framst var det 

 for de sarade oftast odragligt att under flere veckor, for att 

 icke saga manader, uthiirda i en och samma kroppsstalluing, 

 hvilket ater ansags nodviindigt, pa det att den for skorpbild- 

 ningen ofverflodiga viitskan fullstandigt skulle kunna bort- 

 rinna, afvensom derfore att sarskorpan icke i fortid skulle 

 lossas ifran saret. Vidare visade det sig, att, oaktadt full- 

 standigt vidoppethallande af saret, viitskan dock ofta i en 

 eller annan vra hoUs qvar i flytande form, och att den der 

 stundom undergick en forandring, sa att den foretedde en 

 mer eller mindrc obchaglig lukt, och da sa skedde, var me- 

 todens viirde s^som skydd mot de sa fruktade sarsjukdomarna 

 icke att anslA, sardeles hogt. Ocksfi kriifde dessa sjukdomar 



