TORELL, SVERIGES KRISTALLINISKA BERGSLAG. 263 



O 



sens strykningsriktning. A andra sidan visar det sig, att 

 pegmatiten kan bilda hela berg och till och med vidt lUbreda 

 sior. Mellan denna bercrformio-a peffmatit och vanliff oranit 

 kuTina ej nagra skarpa granser dragas. Det blir da inkon- 

 seqvent att anse, att pegmatiten uppstatt pa vata vageu. 

 Emellan de grofkristalliniska pegmatit- och finkorniga gra- 

 nitgangarna kunna icke heller nagra skarpa granser dragas. 



I afseende pa de nya mineralbildningar och metamor- 

 foser, t. ex. kalkstens forandring till marmor, hvilka npp- 

 gifvas forekorama, der graniten kommit i kontakt med an- 

 dra aldre bergarter, sasom t. ex. i Kristianiatrakten, saknas, 

 sa vidt jag har mig bekant, iakttagelser i Sverige, och kunna 

 dessa foreteelser saledes ej anforas sasom bevis for de sven- 

 ska graniternas eruptiva ursprung. 



Sddana forhallanden som de, hvilka forekomma i Kri- 

 stianiatrakten, hvars o^ranit i alia hanseenden forhaller sigr 

 sasom en eruptiv bergart, genom hvars framtrangande de 

 derstades forekommande siluriska lagrens bojningar blifvit 

 forklarade, iiro ej med sakerhet kiinda i vart land. Rubb- 

 ningarna af de siluriska lagren uti det sa kallade Siljans- 

 biickenet sokte redan Hisinger satta i forbindelse med det 

 o-ranitmassiv, sora omo-ifves af dessa lacker. Sannolikheten 

 af denna forklarino- forrinfjas dock deraf, att det iildsta af 

 de forstenino^sforande lagren, det sa kallade Obolus-kong-lo- 

 meratet, till en stor del bestar af o-ranit. 



Forekomsten af brottstycken af de omgifvande lagrade 

 bergarterna har alltid ansetts vara ett af de ojiifaktigaste 

 bevisen for granitens och sarskildt den sa kallade Stock- 

 holmsgranitens eruptiva natur. Undersokas emellertid brott- 

 styckcna i Stockholmsgraniten, sa visar det sig, att de inga- 

 lunda kunnat vara Icisryckta fr&n gneisen och sedan inne- 

 slutna af en vulkanisk massa. Do hafva visserligen ibland 

 skarpt bcgriinsade kanter, men detta iir ingalunda alltid for- 

 h^llandet, utan de liksom sammanfiyta mycket ofta nicd den 

 omgifvande granitmassan. De visa i detta hiinsecnde likhot 

 med de foriit nilmnda hvitiilcrorna i SkAne, och tordc deras 

 i)ildning naturligast kunna IVirklaras pa samma siitt, det vill 

 sdga genom mekanisku rubbningar inom en phistisk massa. 



