264 AFDELXINGEN lUR MINERALOGI OCH GEOLOGI. 



Denna uppf'attning viuner i styrka genom iakttagelser, 

 hvilka jag varit i tillfalle att gora pa Vetterso uti Stock- 

 holms skiirgard. Der kan man tydligt iakttaga alldeles lika- 

 dana brottstycken af en hornblenderik gneis, livilka ligga 

 inneslutna i en hornblendefattigare sadan. Man ser tydligt, 

 att pa den tid, da brottstyckena bildades, hade de hornblende- 

 rika gneislagren uppnatt storre fasthet an den ofriga gneisen, 

 hvilken da var mjuk och plastisk. Genom samma mekaniska 

 krafter, hvilka forandrade dessa lagers vagrata lage till upp- 

 rattstaende, bojdes och veckades den annu mjuka gneis- 

 massan uti alia mojliga riktningar, under det att den redan 

 mera hardnade hornblendegneisen sonderbrots i brottstycken. 

 Harmed ofverensstammer det kanda forhallandet, att skarp- 

 kantiga brottstycken af jernmalm kunna ligga i urkalk. 

 Samma foreteelser kunna iakttagas pa en miingd audra stal- 

 len i Stockholms skargard. 



Da det salunda visar sig, att brottstycken, liknande 

 Stockholmsgranitens, kunna forekomma ej blott uti gneis 

 utan afven i de glaciala lerorna, sa kan man ej anses be- 

 rattigad att framhalla forekomsten af brottstycken af gneis 

 uti granit sasom afgorande bisvis for att en granit ar eruptiv. 



Professor Kjerulf yttrar om Norges granit, att nastan 

 ofverallt, der de geologiska kartorna visa stora granitfalt. 

 kan man se, att de genombrutna lagren sno sig omkring 

 dessas sranser. Strvknino-en rattar sis: efter dem: deremot 

 skiftar fallet narmast gransen an ifran och an emot den 

 samma (Stenriget og Fjeldlaeren, Kristiania 1878, sid. 257). 

 Inom Sverige mota, i foljd deraf att landet till stor del ar 

 jordtackt, svarigheter att utreda i hvilken man forhallandena 

 har aro liknande. Under forra aret undersokte jag tillsam- 

 mans med geologen G. Gelleestedt storre delen af granit- 

 faltena a kartbladen Stafsjos, Finspangs och Tjellmos om- 

 raden. Det visade sig derunder, att en tydlig strykning 

 alltid kunde iakttagas afven hos graniten, och att denna i 

 reglen sa noga ofverensstamde med den omgifvande gnei- 

 sens, att man endast kunde pa det satt forklara detta feno- 

 men, att gneisen antogs vexellagra med graniten. Hvad som 

 iinnu ar bekant i detta hanseende berattigar ej till att pa 



