WJTTROCK, OM DET HYPOKOTYLA INTERNODIET. 445 



antaga. Det (innes niimligcn mcllanformer, hos hvilka hjert- 

 bladcts slid a och skaft blifva klorofyllforande, men skifvan 

 forblir klorofyllos och innesliitcn i froet. Sa hos en del 

 palmer, Liliaceer och Irideer. Men afven andra mcllanfor- 

 mer kunna npptrada, sasom hos Paeonierna. Hos dessa har 

 jag funnit fullstaudiga ofvergangsserier fran sadana hjcrt- 

 blad, som iiteslutande tjena till uppsugande organ, till sadana, 

 som blifva klorofyllforande och assimilerade. De fiesta Pa^- 

 onia-arter hafva inom froskalet standigt inneslutna hjertblad; 

 men hos P. te-nuifolia uttrada hjertbladen fullstandigt ur froet 

 och ntveckla en temlic;en stor, rent o^ron skifva. Afven 

 finnas nagra arter, hos hvilka man ibland ser hjertbladen, 

 sasom vanligt, inneslutna inom froskalet, men i andra fall, 

 att de delvis drasfit sis: derutur. Den del af bladet, som 

 lemnat froet, blir da fullstandigt klorofyllfargad, pa samma 

 ffang som afven den ofricja delen af bladet till sist antao-cr 

 ^tminstonc en at gront gaende fai'gton. — Man skuUe kunna 

 gora sig den fragan : hvilken ar den ursprungliga hjertblads- 

 formen, den, da de blifva ortartade, eller den, da de for- 

 blifva inneslutna i froet och i foljd deraf klorofyllosa? Ef- 

 tcr mitt formenaude ar den ortbladsliknandc formen den 

 illdre. Jag hinner icke anfora alia de skiil, som tala hiirfor, 

 men vill blott erinra derom, att hos de liigsta viixtcr, der 

 hjertbladen upptriida sS,som sjelfstixndiga organ, niimligcn 

 hos kilrlkryptogamerna, att de der aro ortartade. Hos fler- 

 talet af dikotylcdonerua hafva hjertbladen bibehjillit denna 

 sin ursprungliga bcskaffenhet, i det att endast ett relati^'t 

 rinija antal hafva i froet inneslutna hiertblad. IIos mono- 

 kotyledonerna atcr ilr forhallandct det motsatta. lUott i fii 

 i'all lemna hjertbladen belt och biillot frona och blifva i alia 

 sina delar klorofyllforande. Excmpel hilrpa gifvcr bland 

 andra l\iris (juddrifolia, hos hvilken iifvcn hjertbladets form 

 mora nsirmar sig den dikotyledona typcn iin boa ofriga for 

 m\ff bokanta monokotvlcdoner. — Om vi siirskihlt oirna ett 

 ogonblicks uppmilrksamhet ilt de dikotylcdoncr, som hafva 

 klorofyllforande hjertblad, och dervid folja samma ordning, 

 som iakttogs, da vi sysselsattc oss med det liypokotyla in- 

 tcrnodiet, niimligcn att forst redogora for de viixtcr, der 



