li-1 A.\r.NIN(;sM0DET. 



spektrel fran de nedersta delame af en protuberant, komma 

 de ljusa vatgaslinier, som man varseblifver, att draga sitt 

 ursprung dels fran den forra ljuskallan, dels fran den 

 senare. Chromospherlinierna aro alltid snorrata, deremot 

 visar sig den del af vatgaslinien, som harror fran pro- 

 tuberansen, stundom starkt bugtad, och forflyttad till ett 

 ansenligt afstand fran chromospherlinien, ibland till och 

 med delvis forskjuten at det roda, delvis at det violetta 

 hallet. Da man nu genom direkta iakttagelser pa protube- 

 ranserna kunnat ofvertyga sig om de ofta utomordentliga 

 hastigheter, hvarmed dessas gaser slungas i hojden, hastig- 

 heter, som ej sallan uppga till flera hnndra kilometer i 

 sekunden, och man tinner, att de forandringar i vaglangd, 

 som protuberansernas spektrallinier nndergatt, skulle, under 

 forutsattning af Dopplerska principens rigtighet, motsvaras 

 af liknande hastigheter, kan man naturligtvis med goda 

 skal anse, att hari rigger ett ganska kraftigt bevis for 

 denna princip. En anmarkning kan emellertid, och har 

 ocksa verkligen rigtats mot detta bevis. Bindande blir 

 det nemligen forst, om de hastigheter, som framkallat spek- 

 tralliniernas forskjutning, aro kanda, och om de verkligen 

 uppmatta forskjutningarne aro just de, som enligt D op piers 

 princip maste framkallas af de kanda hastigheterna. 



Det var insigten om denna bristfallighet i bevisen for 

 den sa vigtiga Dopplerska principen, som foranledde styrel- 

 sen for „Lars Hjertas Minne" i Stockholm att ar 1884 

 foresla mig att soka bringa till stand ett fullt ojafaktigt 

 bevis for principens rigtighet, pa samma gang, som den 

 med en frikostighet, for hvilken jag har offentligen 

 uttalar mitt tack, erbjod sig att till mitt forfogande stalla 

 de medel, som dertill voro erforderliga. Efter sorgfallig 

 ofverlaggning beslot jag forsoka att bestamma solens rota- 



