TREDIE F^LLESM0DE. 133 



endnu nsevne, fra en Tid, der ligger os forholdsvis nser, 

 den Erkjendelse, at Forvandlinger, som de kaldes, 

 ikke ere indskrsenkede til Kaalorme og Haletudser, men 

 ere et isser de lavere Dyrekredse beherskende indholdsrigt 

 Fsenomen, eller Paavisningen af „Formeringen gjennem 

 vexlende Generationsrsekker" og adskilligt Andet, 

 som jeg ikke her tor dvsele ved, da det vilde fore mig 

 for langt bort fra det, hvorom jeg her vilde sige et 

 Par Orel. 



Den nyeste og mest epokegjorende Udvidelse af 

 Zoologiens Synskreds, som har fundet Sted i vore Dage, 

 er den Erkjendelse, at Havets Dyreliv ikke er ind- 

 skrsenket til dets Kyster og dets Overflade. At der ogsaa 

 flndes et Dyreliv paa de store Havdyb, kunde tid- 

 ligere formodes eller betvivles, ja det blev endog rent ud 

 bensegtet; man vidste i al Fald Intet eller Lidet derom, 

 og man bestrecl Mnligheden deraf mecl theoretiske Grunde. 

 Hvorledes skulde der kunne tsenkes et fyldigt Dyreliv, 

 eller overhovedet et Dyreliv. der, hvor ingen Lys- eller 

 Varmestraale kunde trsenge ned, under det uhyre Tryk 

 — ligt ilere hundrede Atmosfserers — af de msegtige 

 Vandmasser? Hvorledes skulde Dyr der faae den til deres 

 Aandedrset nodvendige atmosfseriske lit? Ogda man for- 

 sogte ad Erfaringens Vei at besvare det Sporgsmaal: 

 „findes der Dyr paa storre Dybder", var da ikke uhel- 

 digvis det Svar, som Eduard Forbes fik af sine Skrab- 

 ninger i ^Ega3erhavet (1841), at alt som han ssenkede 

 Skraben dybere og dybere ned under en vis ikke stor 

 Dybde, hvor Livet endnu var rigt, fik han et mindre og 

 mindre Udbytte, tilsidst ved c. 200 Favne saa ubetydeligt, 

 at han kun kunde drage den Slutning deraf, at ved c. 

 300 Favne maatte Dyrelivet hore op — al dybere Hav- 



