AABNINGSM0DET. 57 



uted Carringtons och Sporers, men hvad soni ar mycket 

 pafallande ar, att Wilsings observationer ej gifva nagon 

 bestamd antydan om att rotationstiden ar langre vid 

 hogre heliocentriska bredder. Anmarkas ma likval, att 

 facklorna lika litet som flackarne forekomma a hoga lati- 

 tude^ och nastan lika litet i det egentliga eqvatoreal- 

 baltet. De, hvilka iakttagits, ligga nemligen sa godt som 

 uteshitande mellan 5 och 25 graders nordlig och sydlig 

 bredd, och imiytandet af den aftagande rotationshastig- 

 heten kan derfor ej vara mycket markbart. Emellertid 

 synes denna anmarkniiig knappast vara tillracklig for att 

 bortforklara afvikelsen mellan den ar flackarne och ur 

 facklorna harledda lagen for solens rotation. 



Mot de i det foregaende omtalade methoderna att 

 undersoka solens rotationsforhallanden kan som vi sett 

 med fullt skal goras den anmarkningen, att de icke med- 

 gifva att utstracka imdersokningarne till mera an ett 

 eqvatorealbalte, som i bredd omfattar imgefar tredjedelen 

 af afstandet fran pol till pol. Detta sknlle varit fullkom- 

 ligt likgiltigt, om fragan gallt en himlakropp, hvars aggre- 

 gattillstand med visshet kunde antagas vara fast. Men 

 med solen ar forhallandet ett helt annat. Saval de iakt- 

 tagelser, hvilka blifvit gjorda med tuber, som med hjelp 

 af fotografi, visa att atminstone solens yta hvarken kan 

 vara fast eller flytande, utan antagligen ntgores af mom- 

 lika bildningar, svafvande nara ytan af ett gaslager. Och 

 spektroskopet har satt astronomerna i stand att dag efter 

 dag, timma efter timma folja de under namn af pr o tu- 

 ber an ser sedan femtio ar tillbaka kanda foreteelser, 

 hvilka forr liksom afundsjukt undandrogo sig alia narmare 

 undersokningar, och endast uppenbarade sig vid de sall- 

 synta, snabbt forgaende ogonblicken af en total for- 



