AABXINGSM0DET. 61 



betraffar, var da for tiden alldeles omojligt. Att at en 

 ljuskalla, som utsanderljus af en viss farg. gifva en hastig- 

 het, som vore tillrackligt stor, for att komma densamma 

 att pa markbart satt andra fargen. det kunde man hvarken 

 da. eller bar sedan formatt astadkomma. Men afven ett 

 annat satt att undersoka fragan lag annu langt utom mojlig- 

 betens grans. Om man delar ljuset i dess enkla farger 

 genom ett spektroskop, sa ar det valbekant, att de 

 enfargade stralarne intaga sina olika platser i den mang- 

 fargade bild, som man kallar spektret, i ordning efter 

 deras olika vaglangd. Genom en enda blick i ett spek- 

 troskop kan man salunda finna bvilkendera af tvenne 

 enfargade stralar, hvilkas farger aro sa nara desamma, att 

 afven det finaste sinne ej skulle varseblifva den minsta 

 skillnad dem emellan, som har den storsta vaglangden: 

 ty dess spektralbnia ligger langre at det roda hallet an 

 den andras. Exempelvis utsanda de mycket starkt upp- 

 hettade gaserna af Lithium ocb Strontium hvar sin indigo - 

 bla linia af sa godt som absolut samma farg. Ett till- 

 rackligt starkt spektroskop visar emellertid genast, att 

 Strontiumliniens vaglangd ar nagot storre an Lithium- 

 liniens. Den experimentella bekraftelsen af Dopplerska 

 principen kan derfor erballas sa, att man i samma spektro- 

 skop inslapper pa en gang ljuset fran en i rorelse befintlig 

 ljuskalla, som gifver en val begransad spektrallinia, samt 

 ljuset fran en annan i hvila befintlig ljuskalla, hvilken 

 gifver alldeles samma spektrallinia. Ar Dopplerska prin- 

 cipen rigtig, maste, om den forra ljuskallans rorelse ar 

 tillrackligt snabb och spektroskopet tillrackligt kraftigt, 

 linierna ej sammanfalla, utan den i rorelse befmtliga ljus- 

 kallans linia afvika at rodt, om ljuskallan aflagsnar sig, 

 men at violett, om den narmar sig. Vid den tid, da 



