SEKTIONEN FOR ZOOLOGI. 497 



Ganges Morfologi blev Gegenbaur's („Grundziige der 

 vergl. Anat.", 2. Udg., 1870) a£ sserlig Betydning for Efter- 

 tiden. Gegenbaur tsenkte sig nemlig, at det primitive 

 Exkretionsapparats Udforselsgang, den primaere Urnyre- 

 gang, differ enti ere de sig i to Gange : den sekundsere Ur- 

 nyregang og den Miillerske Gang. Denne oprindelig paa 

 temmelig ufuldstsendige Forudssetninger byggede An- 

 skuelse maatte ganske naturlig faae Vind i Sejlene ved 

 Sempers's og Balfour's Undersogelser om Udviklingen 

 af Urogenitalapparatet hos Selachierne og ved Ftirb rin- 

 ger's over Salamandra. Det viste sig imidlertid snart, at 

 en virkelig Udvikling af M. G. ud fra Urnyregangene 

 ikke kunde hsevdes for nogen af Amnioterne, men at Ud- 

 viklingen her vsesentlig var den, som Bornhaupt alle- 

 rede 1867 havde eftervist hos Kyllingen, d. v. s. at disse 

 Gange anlagdes selvstamdig fra Peritonealepithelet, ganske 

 uafhgengig af Urnyregangen (Braun [Anguis, Lacosta, 

 Tropidonotus] . Mihalcovicz, Janosik, Nagel (Reptilier, 

 Fugle, Pattedyr); Hoffmann [Lacertd] ; Wiedersheim 

 [Krokodiler, Skildpadder]). Undersogelsen af Hoffmann 

 over Triton cristatus og Anurer (som mserkelig nok hidtil 

 vare blevne forsomte i denne Henseende) samt af enkelte 

 Selachierembryoner syntes derimod at bekra3fte de tidligere 

 Resultater for Anamnierne. Efter det hidtil Foreliggende 

 maatte da Udviklingen af de M. G. resumeres saaledes : 

 Hos Selachierne udvikles disse Gange ved Afsnoring fra 

 Urnyregangen; hos Amiibierne delvis ved Afsnoring fra 

 Urnyregangen, delvis ved selvstamdig Udvikling fra Peri- 

 tonealepithelet (nemlig den forreste Del med Ostium 

 abdominale, samt hos Anurer tillige ogsaa den storste 

 Del af Gangens bageste Forlob); og endelig hos Amni- 

 oterne anlsegges M. G. helt uden Medvirkning fra Urnyre- 



32 



