FESTLIGE SAMMENKOMSTER. Ii67 



iriskt star ej for oss alia, som da voro med, miimet at' de larorika 

 dagar, vi liar genomlefde. af de lifvande och vackancle inflytelser, vi 

 har ronte, ocb. af de oforgatliga hogtidsstunder. som Ni liar be- 

 redde oss. 



For oss lakare star 0111 mojligt i amiu klarare glans miiinet af 

 deii veiidskongress, da Kobeiiliavn, den enda af Nordens hufvudstader, 

 som dartill var rustad. djarffc tradde fram till tanan med var samtids 

 storsta kultur centra. Vi mimias med tacksamliet, vi miimas med 

 stolthet det lysande satt, pa hvilket Kobeiiliavn loste sin uppgift. 

 Den seger Ni vann, den triumf Ni tirade, den blef afven var, ty Ni 

 tradde in i tanan. i kamp for oss alia. Det var ej forsta gangen Xi 

 kampade tor den skandinaviska nordens gemeiisamma sak; och sa 

 lange amiu kanslan af. att broderblod strommar i vara adror. ar 

 frisk och lefvande, sa lange vi annu aro genomtrangda af medvet- 

 andet om den stora betydelsen daraf, att den skandinaviska folk- 

 stammeii hafdar sin framskjutna plats bland de fria kulturfolken. 

 skola vi veta att akta och ara den, som vet att sa kampa. 



Val skulle dystra tankar kunna fall a manga af oss aldre i simiet, 

 da vi kasta blicken omkring oss i demia arade forsamling, och darvid 

 sakna sa manga af dem, hvilka lange varit en ara for var nordiska 

 vetenskap, lange statt som banerforare ibland oss, lange varit kraftiga 

 lankar i den kedja, som bnndit oss samman. men som nu for alltid 

 ryckts ut ur vara led. Men ilia skulle vi hafva idkat vara studier 

 ofver lifvet, ilia skulle vi uppfattat forgangelsens och panyttfodelsens 

 eviga lagar, om vi ej vid den monstrhigen voro genomtrangda af 

 medvetandet om, att det gamla niaste ga, det nya komma, och 

 framtiden ar de nya generationernas. De skola na langre an vi, vaxa 

 hogre an vi, de vaxa fram fran en hogre niva, den deras ioregangare 

 beredt. Och om vi med den kanslan blicka omkring oss har och 

 monstra vara led, da skola vi finna, att luckorna fyllas, att kedjan 

 forlanges med nya, kraftiga lankar, och vi skola intagas af segerviss 

 forhoppning om den skandinaviska stammens arofulla fortsatta del- 

 tagande i mensklighetens outtrottligt fortgaende stora kulturkamp, i 

 den stora striden for att lagga nya erofringar inom granserna for 

 det manskhga vetandets oniraden; den strid, dar oaflatligen individ 

 afloses af individ, och afven nationerna aflosa hvarandra. men 

 manskligheten i dess helhet stiidse gar segrande franiat. 



Men ma vi afven vara genomtrangde af vissheten darom, att vi 

 i den striden skola alltid sta starkast och langst halla ut, om vi 

 stadse sta sida vid sida, taflande med och eggande hvarandra, men 



