.')() LABNINGSM0DET. 



viil sin gang mellan hemie och jorclen uppmbarade sig 

 som mOrka flackar. Snart visade emellertid (4alilei, att de 

 befiima sig ioke ofver utan pa solytan, och att deras 

 skenbara rorelser ofver densamma fororsakas deraf, att 

 solen vander sig kring sin axel. 



Deima Galileis upptackt, sa latt vunnen, som den 

 skulle varit med var tids forfmade matningsmethoder, var 

 da ytterst vansklig att gora, och den utgor ett lysande 

 prof till de manga andra pa Galileis snille och forskare- 

 gaf'vor. Det enda direkta bevis pa flackarnes samhorighet 

 med solen, som ofverhufvud kan lemnas, nar man bortser 

 fran vissa rent astrofysikaliska forhallanden, hvilka helt 

 och hallet undandrogo sig de optiska hjelpmedel, som da 

 for tiden stodo till buds, hemtas nemligen fran skilnaden 

 mellan den hastighet, hvarmed en solflack ror sig midt 

 pa solskifvan och vid dess kanter, och hvilken ar just 

 sadan, som den maste vara, om nackarne beflnna sig pa, 

 men ojemforligt storre, an clen skulle varit, om de rorde 

 sig i en bana kring solen. 



Att pa denna vag astadkomma ett strangt vetenskap- 

 ligt bevis, dertill voro Galileis instrumenter knappast till- 

 rackliga. Men han lyckades finna ett annat, visserligen 

 indirekt, men knappt mindre bindande bevis. Han upp- 

 tackte nemligen, att det flnnes andra bildningar pa solen 

 an nackarne, nemligen de s. k. „facklorna u . Dessa utgoras 

 som bekant af oregelbundet formade stallen pa solytan, 

 hvilka skilja sig fran densamma derigenom, att de aro 

 nagot ljusare an sin omgifning. Att de hora till solen, 

 derom har aldrig nagot tvifvel kunnat uppsta. Galilei 

 lade nu marke till, att solflackarne och nicklorna standigt 

 foljas at under deras vag ofver solskifvan och drog deraf 



