lo<". TBEDIE i'yi:i,u>Moi)K. 



han maatteikke alenetvivle om Sandheden af den gamgse 

 LsBre om de store Havdybs Dodhed, men bestemt erklsere 

 Big imod den. 



Det er mig ikke muligt i dette korte Overblik at yde 

 alle de Bestrsebelser Eetfgerdighed, som efter Midten af 

 dette vort Aarhundrede udfoldedes fra svensk, norsk 

 og amerikansk Side for at lose dette Problem: hvor 

 langt gaar Dyrelivet ned i Dybet — hvor ligger dets 

 Nulpunkt? Jeg skal kun berore, at med hver af de 

 svenske Expeditioner til Spitsbergen, Island, Gronland 

 o. s. v. forogedes Erfaringerne om et Dyreliv, der hverken 

 standsede ved 1000 eller ved 2000 Favne. Den, der forst 

 begyndte paa planmsessig Forskning efter Dyrelivets 

 Graenser mod Hav dybet ved en skandinavisk Kyst, var 

 nuvserende Professor Ossian Sars, som ssenkede sin fine 

 Skrabe ned i det nordlige Norges Fjorde saa dybt, som 

 Bunden der var at finde. Blandt de mange nye og 

 mserkelige Former, som Sars paa denne Maade bragte op 

 for Dagens Lys, var der en lille „S0lilie" — en Slags stilk- 

 fsestet Sostjerne. Andre Former af Soldier eller „So- 

 palmer", som de ogsaa kaldes, havde man ganske vist 

 kjendt lsenge, om end kun i faa Exemplarer og fravarmere 

 Have; de gjaldt derfor for store Sjeldenheder, hvad de 

 egentlig ikke ere, men kun syntes at vsere, fordi de kom 

 fra lidet tilgsengelige Dybder — men det Ma?rkelige var, 

 at denne lille og temmelig uanselige Stilkstjerne tilhorte 

 en Gruppe, som man ellers kun kjendte fra laBngst for- 

 svundne Jordperioder. Tilfseldigheder, der ikke i og for 

 sig ere sserdeles betydningsfulde, — et bevinget Ord, et 

 heldigt eller uheldigt SammentraBf — spille ofte en stor 

 Rolle i Verdenshistorien, vsekke et stort Rore i Aandens 

 Yerden, naar de indtrseffe i det rette 0ieblik, da Stem- 



