13. V. 1917. Ordförandens årsberättelse. 197 



någon af zoologerna kände och uppfattade han jämväl lan- 

 dets flora och växtlighet. Och vida mer än specialister 

 det pläga vinnlade han sig om att uppspåra det, som 

 sammanhåller fackvetandets alla enskildheter. Exempelvis 

 försökte han på grund af insektarternas utbredning hos 

 oss utreda, huru dessa under förgångna tider hit invandrat, 

 — så skalbaggfaunans postglaciala invandring i Finland. 

 Likaså studerade han särskilda fjällinsekters isolerade före- 

 komst i vidt aflägsna trakter för att därigenom belysa dessa 

 arters inbördes släktskap, detta speciellt med afseende å ar- 

 terna af släktet Cryobius, som förekomma dels i arktiska trak- 

 ter, dels som relikter på fjäll i sydligare nejder. 



Säregna omständigheter föranledde honom slutligen att 

 ägna sig äfven åt Hemiptera. När nämligen O. M. Reuter 

 efter hand förlorade naturforskarens dyrbaraste sinne, synen, 

 ställde Bertil Poppius sitt skarpa öga till hans förfogande. 

 Själf kom han då med lätthet in på ett jämförelsevis nytt 

 område och kunde där gagna forskningen t. o. m. rörande 

 tropiska länders fauna. Inom kort offentliggjorde han flere 

 omfattande arbeten härom, dels tillsammans med Reu- 

 ter, dels senare på egen hand. Fackmän på området hafva 

 erkänt, att Poppius var den ende, som kunde fortsätta 

 Reuters verk om capsiderna, och i anledning af hans bort- 

 gång omtalade dagspressen i Tyskland med välvilja och er- 

 kännande att han bistått många af landets fackmän och 

 museer. 



Inom vårt samfund var Poppius en kort tid intendent 

 för de finska zoologiska samlingarna, och några år fungerade 

 han som assistent vid Ånäs entomologiska försöksanstalt. 



När år 1912 den nyinrättade kustostjänsten vid univer- 

 sitetets zoologiska museum besattes, blef Bertil Poppius 

 dess förste innehafvare. Under sina talrika forskningsresor 

 och vid bearbetandet af material från när och fjärran hade 

 han fått öppen blick för djurgeografiska spörsmål, och hans 

 arbete vid museet rönte också inflytande häraf. Han var 

 hängifven sitt kall, museiarbetet var honom kärt, och det 

 är icke för mycket att säga, att han betraktade det som 



