198 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1917. 



sitt lifsmål att verka för museet så, att det en gång kunde 

 ställas i jämbredd med utländska. (E. Reuter.) 



Men inom kort togs Poppius i anspråk på annat håll. 

 Renbeteskonflikterna mellan Sverige och Norge kräfde afgö- 

 rande genom en speciell kommission, och denna behöfde 

 utredning i frågan af ojäfviga experter. Poppius kallades 

 som sakkunnig såväl i 1909 som i 1913 års kommission. I 

 den sistnämnda fungerade han som afdelningsordförande. 

 Genom sina kunskaper, sin rätt stränga kritik och genom 

 sin högt drifna iakttagelseförmåga gjorde han sin medver- 

 kan särskildt värdefull i kommissionens arbete. Och han 

 tvekade icke för uppgifter, som skulle synts andra rätt 

 ovälkomna, t. ex. då han åtog sig att tillbringa två måna- 

 der i en högfjällstuga alldeles isolerad från omgifningen och 

 tidtals fullständigt insnöad för att insamla ett för kommis- 

 sionens arbete nödvändigt material, hvilket material f. ö. 

 har ett betydande vetenskapligt värde. 



Arbetet inom de norsk-svenska renbeteskommissionerna 

 har för oss i Finland varit ödesdigert. Poppius blef den 

 tredje af våra experter som skattade åt förgängelsen. 

 Hans arbete afbröts när den sista kommissionen stod i 

 begrepp att afsluta sin verksamhet. Han hade bort skona 

 sig, har man sagt, när hans hjärta efter det första årets 

 strapatser började visa oroande symptom. Men den, som 

 tror att Poppius sparade sig, kände honom icke rätt. Hans 

 svar på alla välmenande råd var orubbligt detsamma: „När 

 man åtagit sig ett arbete, skall man föra det till slut". 

 Ingen kan göra mera i det värf han åtagit sig än den som 

 stupar på sin post. (Rosberg.) 



Den bortgångne var framför allt en forskningsresande, 

 en exkurrent i ordets bästa betydelse. Det är i synnerhet 

 på resor, som vänskap och kamratskap sättas på prof, så 

 mycket hårdare ju mödosammare färden är. Men Bertil 

 Poppius bestod profvet fullt, enligt hvad hans ledsagare 

 intygat. (Cajander.) 



Denna verksamma ledamot har vårt samfund förlorat. 

 Men hvad vi icke kunna mista är minnet af den anspråks- 



