13. V. 1917. Ordförandens årsberättelse. 203 



här verkade, utan främst genom föreläsningar i ämnet och 

 genom personlig undervisning. Härunder instruerade han 

 yngre och af värjde så den på 1870-talet hotande bristen på 

 förfarna och tänkande exkurrenter; personligen gaf han då 

 muntliga impulser till iakttagelser och anvisade sina elever, 

 hvilka luckor i kunskapen om vårt lands vegetation de un- 

 der vistelse i hemtrakten kunde fylla. Låg uppgiften inom 

 räckhåll för den unge och blef den väl utförd, så fick re- 

 sultatet gärna stå för dennes räkning. Blef däremot någon 

 åskådning helt förvanskad, så dolde läraren i sitt innersta 

 grämelsen öfver missräkningen beträffande eleven. 



Sina föreläsningar har Norrlin annoterat i form af mer 

 eller mindre utförliga utkast, men dem ville han icke blott- 

 ställa för fackmäns blickar; tvärtom har han betecknat dem 

 såsom „alltför tarfliga", ett märkligt, men karakteristiskt 

 drag, vittnande om huru långt en klassikers försiktighet och 

 stränga själfkritik kan drifvas, när den är förenad med 

 stor personlig anspråkslöshet och öfvertygelse att endast 

 det bästa är godt nog. 



Andra prof må nämnas från Norrlins //^^rac/wm-studier. 

 Han har offentliggjort beskrifningar öfver hundratals finska 

 och nordiska former af denna grupp, men de former, hvilka 

 han därutöfver urskilt utan att i tryck beskrifva, stiga också 

 till hundratal. Föga nog äro de sistnämnda i ringare grad 

 »utredda" än talrika former af s. k. kritiska släkten, dem 

 andra forskare publicerat. Men Norrlin ville icke offentlig- 

 göra sina anteckningar om dem innan han genom egen 

 åskådning i naturen eller rikliga och fullgoda exemplar 

 samlade af andra kynnat stadga sin öfvertygelse angående 

 enhvar forms systematiska valör och dess släktskap. Just 

 häri låg, enligt hans mening, utredningens mål, medan be- 

 skrifvandet utgjorde endast medlet till dettas vinnande, — 

 dessförinnan ansåg han beskrifningen ej mogen. Iakttogs 

 ej sådan kritik, ansåg han arbetet falla utanför den veten- 

 skapliga forskningens gräns, huru nyttigt det än kunde vara 

 som ett förarbete. För honom, den mycket fordrande, inne- 

 bar alltså termen „deskriptiv vetenskap" icke en sådan inre 



