13. V. 1917. Ordförandens årsberättelse. 205 



För vårt Sällskaps utveckling var Norrlin verksam sär- 

 skildt under sin medelålder. Redan 1872 yrkade han, att 

 de botaniska exkursionerna skulle ordnas efter mera plan- 

 mässiga grunder i syfte att, utöfver det vanliga samlare- 

 intresset, tillgodose äfven växttopografiska frågor. Han 

 realiserade planen genom att själf uppfostra exkurrenter, 

 men ännu 1896 ansåg han förefinnas brist på fullt kvalifi- 

 cerade. När år 1894 nya stadgar utarbetades, väntade sig 

 Norrlin ett uppsving för Sällskapet, särskildt genom för- 

 sorg af den nyinrättade Bestyreisen. Han ryckte år 1898 

 själf fram med icke mindre än fem sedermera tryckta för- 

 slag till åtgärder, nämligen att insamla folknamn på natu- 

 ralier, att söka utreda kulturens inverkan på den ursprung- 

 liga vegetationen, att arbeta för inrättandet af naturparker 

 samt skyddandet af sällsynta växter mot utrotning, äfven- 

 som att fenologiska data blefve i större utsträckning sam- 

 lade och vetenskapligt bearbetade. 



Norrlin väckte dessa förslag och tänkte på än flere, 

 icke blott för att få själfva arbetena utförda, utan vä- 

 sentligen i pedagogiskt-psykologiskt syfte. Han hoppades 

 nämligen att själfva samarbetet skulle alstra mångsidiga in- 

 tressen. Erhölle de unga vänlig uppmaning att deltaga i dy- 

 lika företag och sympatiserande ledning därunder, så skulle 

 snart själfva arbetet uppfostra dem, och när arbetskunnig- 

 heten förkofrades skulle äfven lusten uppstå att få något 

 till stånd. Kamratskapet skulle blifva den lifvande, lärande 

 principen, vinter-arbetare skulle uppväxa under verksamhe- 

 ten likasom sommar-arbetarne gjorde det. 



Man kan icke säga, att maningarna fingo någon ome- 

 delbar påföljd. Dels hade de äldre icke tid att organisera 

 ledningen och de yngre upptogos af allt mera koncentre- 

 rad kursläsning, dels gjorde sig ekonomiska svårigheter allt 

 mera gällande. Hans frön ha emellertid legat nedlagda i 

 Sällskapets skrifter, och numera gro de småningom. 



Norrlin blef aldrig kall för Sällskapet. Intet framsteg 

 gjordes utan att han fröjdades däråt, och oftast var han 

 delaktig däri, om ock på afstånd. Upplefvelserna vid 50- 



