13. V. 1917. Puheenjohtajan vuosikertomus. 217 



sia työskenteli hän assistenttina Ånäsin entomologisella koe- 

 laitoksella. 



Kun v. 1912 vastaperustettu kustoksen virka yliopiston 

 eläintieteellisellä museolla täytettiin, tuli Bertil Poppiuksesta 

 sen ensimäinen haltija. Lukuisilla tutkiniusmatkoillaan ja 

 käsitellessään ainehistoa läheltä ja kaukaa oli hanen kat- 

 seensa avautunut eläinmaantieteeUisille kysymyksille ja tämä 

 vaikutti osaltaan myös hanen työskentelyynsä museossa. Hän 

 oH kutsumukseensa innostunut, museotyö oli hänelle rakasta, 

 eikä ole liikaa sanoa, etta hän piti elämäntehtävänään toi- 

 mia museon hyväksi niin, etta se kerran voitaisiin asettaa 

 ulkomaisten museoiden rinnalle. (E. Reuter.) 



Mutta ennen pitkää tarvittiin Poppiusta toisella taholla. 

 Porolaidunriitarsuudet Ruotsin ja Norjan kesken vaativat 

 ratkaisua erityisen toimikunnan kautta ja tälle oli tarpeen 

 selvitys asiassa jäävittömien asiantuntijain puolelta. Poppius 

 kutsuttiin asiantuntijana sekä v:n 1909 etta 1913 kommisio- 

 niin. Viimemainitussa toimi hän osastopuheenjohtajana. 

 Tiedoillaan, varsin ankaralla kritiikillään ja pitkälle kehite- 

 tyllä havaintokyvyllään teki hän osanottonsa kommisionin 

 työhön erittäin arvokkaaksi. Ja hän ei epäröinyt ryhtyes- 

 sään tehtäviin, jotka toisista olisivat näyttäneet varsin vähän 

 tervetulleilta, esim. kun hän otti viettääkseen kaksi kuu- 

 kautta tunturituvassa, aivan eristettynä ympäristöstä ja ajot- 

 taisesti aivan lumen sisäänsalpaamana, kootakseen kommi- 

 sionin työlle välttämätöntä ainehistoa, jolla ainehistolla muu- 

 ten on huomattava tieteellinen arvonsa. 



Työ norjalais-ruotsalaisissa poronlaidunkommisioneissa 

 osottautui kohtalokkaaksi useammalle suomalaisista asian- 

 tuntijoista. Poppius oli kolmas, jonka päivät kesken päät- 

 tyivät; hanen työnsä katkesi näet, kun viimeinen kommisioni 

 oli lopettaa toimintansa. Hanen olisi pitänyt säästää itseänsä, 

 on sanottu, kun hanen sydämensä ensimäisen vuoden rasit- 

 tavien retkien jälkeen alkoi osottaa huolestuttavia oireita. 

 Mutta se, joka luulee Poppiuksen säästäneen itseänsä, ei 

 tuntenut häntä oikein. Hanen vastauksensa kaikkiin hyvää- 

 tarkoittaviin neuvoihin oli järkkymättömän sama: „Kun ker- 



