13. V. 1918. Ordförandens årsberättelse. 185 



sekelskifte ger oss därför mycket att tänka på, både anled- 

 ningar till jämförelser och uppfordringar till alldeles nya 

 mål för den period, som därnäst stundar. Öfverblickar kunna 

 sålunda bli lärorika, följdrika. Skall något af värde fås till 

 stånd inom år 1921, är det nu, vid midten af år 1918, redan 

 „elfte stunden" att taga i tu med arbetet. 



Under året hafva några nya förslag blifvit väckta. Dr 

 A. Palmgren har motiverat ett, som af Sällskapet allare- 

 dan med tillfredsställelse godkänts, nämligen att ett uttöm- 

 mande arbete blefve affattadt af dr E. Wainio om Fin- 

 lands, resp. grannområdenas, lafvar, likasom ock ett mot- 

 svarande af dr V. F. B rotherus om samma områdens 

 mossor. Sällskapet har med glädje erfarit, att båda dessa 

 fackmän bifallit till dess anhållan. Vidare har professor K. 

 M. Levander föreslagit en ändring i planen för vår skrift- 

 serie Meddelanden därutinnan, att årgången skulle för- 

 delas på fyra häften, som kunde utkomma hvar tredje må- 

 nad, hvarje åtföljdt af ett mera populärt bihang, hvilket 

 skulle innehålla mindre notiser äfvensom litteraturanmäl- 

 ningar; denna periodiska tidskrift skulle äfven genom prenu- 

 meration kunna erhållas. Tidsförhållandena ha dock vållat, 

 att förslaget tagit uppskof till nästkommande höst. 



Jag utber mig att få afsluta denna årsberättelse med 

 en likartad tanke som den senaste, därför att jag tror den 

 vara både tidsenlig och betydelsefull. Man har redan förut 

 betonat, att vi borde vid våra möten oftare beakta äfven 

 djupare frågor, icke främst dem om nya och sällsynta ar- 

 ter; vi borde odla verkliga forskningsfrågor, som planlagts 

 medvetet och belysa någon sida af vårt lands lefvande natur, 

 ja rent biologiska problem. Dylika kräfva mogen forskare- 

 förmåga och vidgad blick samt kännedom om hvad också 

 andra tänkt och uträttat på liknande forskningsområden och 

 i andra länder; de kräfva alltså erfarenhet och sakkunskap, 

 som de yngre sällan i tillräcklig grad besitta, och som långt 

 ifrån alla äldre förvärfvat sig. Ett samrådande emellan flere 

 personer blir då af oskattbart värde, särskildt emellan äldre 

 och yngre. Inom vårt samfund träffas medlemmarna egent- 



