1. XI. 1921. Sällskapets 100-årsdag. 67 



objektiv systematik i botaniken, funnit en grundval för det ständigt 

 växande materialets ordnande. Men redan för Linné hägrar ett nytt 

 system. Sexualsystemet hade fördelat växterna på grundvalen af 

 endast ett par blommans delar. För forskningen framstod som det na- 

 turliga idealet att se djuren och växterna ordnade efter deras likheter 

 öfver hufvud. Så växte upp den vanskliga, ännu ej och med visshet 

 aldrig fullt fullbordade uppgiften att dana det system, som kallats det 

 naturliga, att på basen af ingående studier af grundlinjerna för den 

 yttre och inre organisationen finna de väsentliga, för organismernas 

 väsen bärande karaktärerna i organisationen — dem på basen hvaraf 

 likhetssystemet kunde byggas upp. Med namnet J u s s i e u och året 

 1789 är för botaniken denna sträfvans första säkra grepp sammanknu- 

 tet; zoologen binder dess första framsteg vid Linné, dess seger vid 

 Frankrikes störste zoolog, C u vi er. Den ingående kännedomen om de 

 enskilda arterna utgör åter här grundförutsättningen, såsom de enskilda 

 historiska dokumenten och deras kritiska studium för historikern. 

 Med den alltmer utvidgade artkännedomen skrider systemet framåt 

 i utformning och fasthet. För den biologiska forskningen har det 

 naturliga systemets utmejsling allt sedan 1700-talets senaste decen- 

 nier varit en ledande uppgift. Utvecklingstanken är framsprungen ur 

 dess sådd, är dess naturliga konsekvens; den jämförande anatomin 

 och morfologin, mer än annat 1800-talets tongif vande discipliner, 

 äro dess förutsättningar. 



1800-talets första år ser en ny biologisk disciplin växa fram. 

 Alexander v. Humboldt inför det tropiska Sydamerikas 

 mäktiga vegetation, Göran Wahlenbergi Sveriges Lappmark, 

 skåda jordens växtlighet lagbunden, utvecklad i strängaste harmoni 

 med rådande klimatologiska och fysiska förhållanden. Botaniken 

 går att söka lagarna för växternas fördelning på jorden. Växtgeografin 

 hade trädt fram som ny vetenskap, men till Finland var den ännu 

 ej kommen. 



Det var vid denna tid, Societas pro Fauna et Flora Fennica blef 

 till. En växtanatomi, en histologi gafs i egentlig mening knappast; 

 protoplasmat, bäraren af cellens lif, skulle upptäckas först ett tiotal 

 år senare. Växtfysiologins tid var ännu icke kommen, utvecklings- 

 tankens seger ännu aflägsen. Och den naturvetenskapliga nivån i 

 det egna landet? Några nämnvärda naturvetenskapliga samlingar 

 funnos ej vid Åbo Akademi. Den naturvetenskapliga litteraturen var 

 den mest blygsamma, i flere stycken föråldrad. Först år 1811 hade den 

 biologiska vetenskapen funnit stöd i en särskild professur i Oekonomie 

 och Naturalhistoria. Allt intill 1809 hade Finlands fauna och flora 

 funnit beaktande närmast blott som en underordnad del af Sveriges 

 rikes. Lösryckandet från Sverige hvälfver med ens ansvaret för ut- 

 redandet af landets fauna och flora på dess egen, därför oförberedda 



