70 Sällskapets 100-årsdag. 1. XI. 1921. 



logiskt tänkande. I anatomins spår växer fysiologin till en allt 

 mer bärande disciplin inom forskningen. År 1859 med Darwin 

 bryter utvecklingstanken segrande igenom. Den systematiska veten- 

 skapen främst, men så äfven samtliga öfriga discipliner, finna en ny 

 innebörd, en ny bakgrund. Det naturliga systemet blir ett verkligt 

 släktskapssystem, ej blott en mänsklig konstruktion, dess mål skapan- 

 det af en utvecklingstafla för den lefvande naturen. År 1865 finner 

 en katolsk munk dittills okända lagar för ärftligheten, matematiskt 

 klara, men för den i utvecklingstankens spår rastlöst arbetande natur- 

 forskningen ej omedelbart fattbara. Vid sekelskiftet vinna M e n d e 1 s 

 läror genklang; ärftlighetsforskningen fjättrar allt flere forskare, dess 

 vinningar, i mångt mer djupgående än tidigare någon naturvetenskaplig 

 idés, ställer naturforskningen inför en af dess helt säkert största epoker. 

 För dessa nya strömningar inom det biologiska vetandet, för deras 

 vetenskapliga bärvidd, har Societas pro Fauna et Flora Fennica ej 

 förblifvit främmande; mången af Sällskapets medlemmar har väsentli- 

 gen egnat dem sin forskning. Inom vetenskapen gå de olika grenarna, 

 ju längre utvecklingen skrider framåt, allt mera ihop. Studiet af de 

 enskilda systematiska formerna inskränker sig icke längre till yttre 

 detaljer; anatomiska, fysiologiska, genetiska karaktärer dana deras 

 väsen, blifva redskap för den beskrifvande och ordnande forskaren, 

 som i gengäld med större säkerhet än förr lämnar den allmänna veten- 

 skapen dess systematiskt fixerade arbetsmaterial. För Societas pro 

 Fauna et Flora Fennica står det klart, att en naturvetenskaplig gär- 

 ning ej må ensidigt fjättras vid den ena eller andra begränsade discipli- 

 nen, vare denna för tiden än så ledande, att ett alltför långt gånget 

 specialiserande vedervågar blickens klarhet för den historiska och lo- 

 giska basen för den vidare utvecklingen framåt. Så har Societas pro 

 Fauna et Flora Fennica på sitt sista årsmöte före denna sekeldag be- 

 slutat att för framtiden vara ett sällskap för fäderneslandets zoologiska 

 och botaniska forskning i hela dess vidd. Dess namn, nu famnande 

 blott en enskild gren af biologiskt arbete, skall stå som en minnesvård 

 öfver ett märkligt skede af uppblomstring i den finska naturforsknin- 

 gens historia, som ett namn, minnande om vetenskapens skuld till 

 det egna landet. 



Societas pro Fauna et Flora Fennica har vuxit fram ur en ringa 

 början. Blott småningom hafva dess arbetsresultat trädt fram. Dess 

 stiftelse skedde i en stund, då hopplös domning hvilade öfver landet. 

 Dess första decennier tillhöra en tid, då Zakrevskis och furst Menschi- 

 koffs hand låg tung öfver samhället, en stillaståendets tid, en tid af 

 likgiltighet och småsinne. 1840-talet låter för Sällskapet gryningen 

 af en ny tid hägra i verkligt vetenskaplig verksamhet. Man varsnar 

 Nylanders in i framtiden spanande ande, men där bakom skönjes dy- 

 ningen af nationens uppvaknande, samling till medveten verksamhet. 



