98 Sällskapets 100-årsdag. 1. XI. 1921. 



tidigare på eftermiddagen varit med om. Tanken att bilda en förening 

 för finsk zoologi och botanik hade en tid legat i luften. Nu hade Pro- 

 fessor Sahlberg tagit hand om den, han hade samlat dem hemma hos 

 sig, och man hade kommit öfverens om att bilda en sådan förening. 



Det var konstiga tider. Landet hade nyss blifvit lösrifvet från 

 Sveriges rike, som under många sekler varit dess stöd. Nu skulle 

 man lita till den gamle arffienden, ryssen. Allt var så besynnerligt, 

 det fanns ingenting att trygga sig till, och framtiden var helt dunkel. 



Men denna tanke att skapa ett nytt inhemskt museum, den gaf 

 dem en framtidsuppgift, ett museum af annat slag än Akademiens 

 med dess lejon och papegojor, ett museum, där alla Finlands djur 

 och växter skulle finnas. De skulle sätta in all sin kraft, och snart 

 skulle detta museum stå färdigt. I den rökiga lilla studerkammaren 

 vid skenet af det enda talgljuset byggde de unga studenterna upp 

 de vackraste luftslott. 



Det var en lifskraftig tanke som bär blifvit född, ty detta var 

 begynnelsen till Finlands första vetenskapliga sällskap. Finländska 

 vetenskapsmän hade ju tidigare tillhört och arbetat i vetenskapliga 

 samfund, men de voro svenska. Nu skapades här ett inhemskt samfund. 



Djupt rotad i människonaturen är denna samma sträfvan att 

 utforska det okända och uppdaga något nytt som kännetecknar det 

 vetenskapliga arbetet. Likaså begäret att härför sammansluta sig 

 med andra. Det var icke en tillfällighet att denna första samman- 

 slutning tog till sitt utforskande just fosterlandets lefvande natur. 

 Ty till denna allmänt mänskliga sträfvan kom här känslan att detta 

 nya som man ville utreda var ens eget. Det var icke som på många 

 andra områden frågan om några allmänt giltiga sanningar, utan om 

 något som man kunde kalla sitt och som ingen annan kunde klargöra 

 än de som i detta landet byggde och bodde. Detta samfund växte 

 upp på fosterländsk grund, därur har det hämtat sin kraft, i kärlek 

 till fosterlandet har det arbetat. Det står icke skrifvet i dess protokoll 

 eller i dess skrifter, men på denna minnenas dag böra vi ödmjukt och 

 tacksamt vittna om att Sällskapets verk vrrit ett arbete i fosterlandets 

 tjänst under det sekel som gått. 



Huru annorlunda ter sig icke fosterlandet nu mot förr? Hur har 

 icke odlingen ökats, välståndet stigit, bildningen utbredts. Hvem 

 hade för hundra år sen kunnat drömma om den ljusglans och prakt i 

 hvilken vi fira vår minnesfest? Hvem hade kunnat drömma om att 

 Finland skulle sägas vara ett själfständigt rike? Och dock, hur osäkert 

 synes ej allt? Vi känna att fosterlandet skälfver och veta icke om det 

 är i segeryrsel eller i sårfeber. Men det veta vi att lömska krafter 

 verka i försåt både i naturen och i samhället. Där fordom vackra sko- 

 gar växte, har kärrmarken trängt säkert fram: de gamla träden ha 

 dött bort, de nya som vuxit upp föra en ömklig tillvaro, och den 



