1. XI. 1921. Sällskapets 100-årsdag. 103 



Docenten H. Federley frambar så de närvarandes tack 

 till dem, som närmast burit arbetets tunga vid förberedelserna 

 till sekeljubileet, härvid riktande sig till ordföranden Docenten 

 A. Palmgren, fru Maida Palmgren och sekreteraren Docenten 

 K. Linkola. 



Generaldirektör R. S i e v e rs bragte Sällskapet i följande ord 

 en hälsning från de gamla medicinarna: 



M. D. M. H. 



För 50 år sedan stod jag med i den ynglingakrets, som vid Fauna- 

 sällskapets femtioårsfest samlade sig kring de män, hvilka då med 

 ära förde Sällskapets runor. Jag kan hälsa från dem alla. Den jovia- 

 liske ordföranden, Sextus Otto Lindberg, läkaren och bryo- 

 logen, stänkte skämtets och gulddosans korn vida omkring. T h i o- 

 d o 1 f S se 1 a n sköt glasögonen upp och fixerade lika skarpt och 

 allvarligt såväl Lappvikens patienter som plantorna i Herbarium Musei 

 fennici. Frans Johan Rabbe rörde sig sprittande omkring 

 i de båda sällskap han stiftat, Faunasällskapet och Läkaresällskapet, 

 sekreterare i det ena, redaktör i det andra. Axel Palmen slog 

 fåglarnas flykt uti band och tankeflykt i sina hänförda elevers sinnen. 

 Allvarligt, med tavastländskt lugn planlade Johan Petter 

 N o r r 1 i n sina banbrytande växttopografiska forskningar och lärde 

 sina exkurrenter att icke stirra på en enda planta. John Sahl- 

 b erg rusade, såsom den tredje generationens man, med sänkt huvud 

 och svängande håf över fosterlandets ängar och långt ut öfver dess 

 gränser. Mårten Brenner trampade, styf och rak såsom ännu i 

 dag, på lafvarna på Höglands berg. Viktor Ferdinand Bro- 

 th e r u s begynte då, försynt och tillbakadragen som alltid, slå sin 

 lejonklo i fosterlandets, ja hela verldens mossor, och hans kollega i skol- 

 trampets tjänst, Hjalmar Hjelt, arbetade på sitt betydelse- 

 fulla arbete Conspectus florae fennicae. Då började äfven den vackra, 

 eldiga ynglingen Odo Morannal Reuter sina månghundrade 

 publikationer på hemipteras systematik och redan då höjde vår 

 högtskattade president vid denna 100-årsfest, Fredrik Elfving, 

 löftesrikt sitt huvud högt öfver ungdomsskaran. 



Jag minnes våra tjusande vandringar vid soluppgången på Ulrikas- 

 borgsbergen efter festerna på Floradagen. Vi gingo dit i äldre mönster- 

 kamraters sällskap glada öfver att ha fått våra stipendier och brinnande 

 af lust att utforska det vackra land, som i vårens ljus låg för våra 

 fötter. Från studier i hem och museer längtade vi att få omsätta vårt 

 vetande i dådkraftig handling, att under strapatser och försakelser 

 rycka nya delar af vårt land inom vetandets gränser. 



Han lärde sig, den unga exkurrenten, i denna krets att hålla hågen 



