104 Sällskapets 100-årsdag. 1. XI. 1921. 



varm för vetenskaplig forskning och idka studier för studiernas egen 

 skull. Och skulle han, såsom det stundom skett, vika af från faunistens 

 väg in på läkarens närbeslägtade bana, så kan han, såsom jag och 

 många mina kolleger djupt erfarit, icke någonsin släcka gnistan från 

 ungdomsstudierna i Faunasällskapet. Man lärde sig då observerandets 

 konst, att gå med öppna ögon i naturen; af flygsättet kände man i en 

 blink fågelns art; en blick öfver fältet, skogen, nejden gaf genast vid 

 handen växtligheten på de olika ståndorterna. Den blifvande läkaren 

 skärpte härigenom sitt öga för särskiljandet af detaljer; scharlakans- 

 feberns, mässlingens, rubeolans exantem yppade sedan lättare sina sär- 

 egenheter; vanan att upptäcka karakteristiska drag spårar lätt i den 

 sjukes ansiktsuttryck själsdrag, som lätta diagnosens ställande; seden 

 att låta blicken gå utåt klargör för läkaren den sjukes miljö, låter 

 honom lättare öfverskåda stora sjuksalar, iakttaga omgifvande hygie- 

 niska missförhållanden, som kunnat leda till sjukdomens upprinnelse. 



Det ligger, synes det mig, mycken likhet mellan den botaniske, 

 zoologiske exkurrentens och den praktiske läkarens lif. Båda röra sig 

 ute, i naturen, i lifvet, ofta under mödor och strapatser, i ur och skur, 

 gå från fyndort till fyndort, besöka lidande och sjuka; båda med vida, 

 osjälfviska mål i sikte, önskande lägga fosterlandets fauna och flora 

 inom vetandets sfer, bringande hälsa och tröst där sjukdom och elände 

 råda. Af båda fordras det sinne för naturvetenskaplig forskning, för 

 ideella värden, men äfven förmåga af praktisk verksamhet, af kroppslig 

 kraft och uthållighet. 



Det bor därför hos de läkare, som tillsammans med zoologer och 

 botanister begynt sina studier, en djup tacksamhet för den entusias- 

 mens låga, som i Faunasällskapets krets värmt dem under ungdoms- 

 åren, och det lefver hos mig, som tyvärr svikit den rena naturveten- 

 skapliga linjen, en säker visshet om att det starka intryck jag som yng- 

 ling mottog i faunisternas leder blifvit för mig en städse framåt- 

 visande ledstjärna under min långa läkarbana. 



Jag är därför öfvertygad om, att de läkareämnen, som idag möjligen 

 gömma sig i faunisternas leder, skola b lif va besjälade af en likadan håg 

 för vetenskaplig forskning och samma anda af hängifvenhet för upp- 

 gifternas storhet och skönhet, som i Fauna- och Flora-sällskapets krets 

 tidigare kommit oss äldre läkaregenerationer till godo. 



Öfverarkitekten Hugo Lindberg talade varmt och hög- 

 stämt till naturen. 



Professor Elfving, hvilken som ung student tagit del i 

 Sällskapets 50-års fest, framförde den hälsning som vid detta till- 

 fälle av sekreteraren, Rektor M. Brenner, öfversändts till 

 100-årsdagen och bad de unga i sin tur hälsa det släkte som efter 



