112 Rantaniemi, Urtica dioica-muodot. 10. IV. 1920. 



tuaan sitä niihin originaali-exemplaareihin f. glabra Hartm., 

 joitten perusteella Hartman on varieteetin määrännyt (Up- 

 sala botaniska institutions herbarium: „Herb. Hartman", 

 „Urtica dioica glabra", Lapp. Lul., Quickjock, L. Laestadius, 

 ja Riksmuseets svenska herbarium, exemplaarit niinikään 

 Laestadius'en ottamat Luulajan Lapista), huomauttaa Sim- 

 mons, etta mainitut exemplaarit soveltuvat siinä suhteessa 

 määritelmään: „att ' de på stjelken ha blott enstaka, för 

 blotta ögat osynliga hår på internodierna och ett svagt ludd 

 vid nodi, samt på bladen enstaka små hår dels på öfre si- 

 dan, dels på undersidans nerver. Brännborst saknas helt 

 och hållet." 



Tämä muoto vastaa, jatkaa Simmons, sangen hyvin 

 Hartmanin kuvausta, mutta se ei sovellu Kiirunasta löydet- 

 tyyn muotoon. Jos nimitys „glabra" säilytettäisiin tälle 

 muodolle, täytyisi sille silloin antaa toinen sisältö ja varie- 

 teetille laajempi käsitys, kuin mitä nimenantaja itse tar- 

 koitti, mikä olisi vähemmin sopivaa, koska hanen exemplaa- 

 rinsa vastaavat sitä eroitusta, johon nimitys viittaa. 



Kun Kiirunasta löydetty Urtica dioica-muoto ei soveltu- 

 nut Hartmanin kuvaukseen var. glabra'sta., täytyi sen saada 

 uuden nimen, ja Simmons kutsuu sen professori Sondén'in 

 mukaan, joka ensimmäisenä lajin mainitsi, nimellä U. dioica 

 var. Sondenii seuraavalla määritelmällä: „Rhizoma repens, 

 longe stoloniferum. Caulis gracilis, simplex vel ramulos 

 brevissimos, parvifolios, in axillis gerens, altitudinem metri 

 attingens, stimulis paucis, sparsis, crassis, ad nodos densio- 

 ribus, tenuioribus, munitus. Stipulae centimetrum fere lon- 

 gae, lineares. Folia laeteviridia, inferiora rotundata, palma- 

 tinervia, grosse paucidentata; media ovata, superiora angus- 

 tata; omnia fere omnino glabra, ad nervös principales solum 

 tenuissime pilosa, stimulis perpaucis munita. Stimuli haud 

 urentes." 



Tämän varieteetin omituisuus, jollei sitä mahdollisesti 

 ole pidettävä erityisenä lajinakin, huomauttaa Simmons, ei 

 ole niin paljon sen kaljuudessa, jossa suhteessa se muistut- 

 taa etelämpänä esiintyvän päälajin varjomuotoja, vaan sen 



