8. V. 1920. Montell, Förslag till naturens skyddande i Finland. 121 



larna, som utgöra den största faran för de sällsynta väx- 

 terna, och att dessas existens är tryggad blott växtsamlande 

 pojkar och andra amatörbotanister förbjudas att taga exem- 

 plar till sina herbarier. Samma åsikt tyckes vara rådande 

 i Sverige att döma af de förbud, som där utfärdats, hvilka 

 till största delen rikta sig mot växtsamlarna. Betviflas kan 

 naturligtvis inte, att en eller annan art blifvit utrotad ge- 

 nom hänsynslösa växtsamlares förvållande, men har det i 

 så fall i regeln varit särskildt ömtåliga växter, som före- 

 kommit på lätt tillgängliga växtplatser, de där år efter år 

 beskattats af ett större antal samlare. Däremot torde faran 

 vara ganska ringa, när det gäller mera aflägset belägna 

 växtplatser eller i kampen för tillvaron bättre utrustade 

 arter. Alldeles orätt är det i hvarje fall att, såsom i Sve- 

 rige delvis skett, helt och hållet fridlysa en växt därför att 

 den på någon lätt åtkomlig plats, där den råkar vara säll- 

 synt, är i fara att utrotas, om den på andra ställen före- 

 kommer allmännare och sålunda utan risk där kunde få 

 minskas. Sålunda är t. ex. Chrysosplenium tetrandrum, som 

 är sällsynt i trakten af Torneträsk, där botanister i stort 

 antal årligen vistas, helt och hållet fridlyst i hela Norrbot- 

 tens län, ehuru den förekommer rätt allmänt t. ex. i Kare- 

 suando socken, där den kunde insamlas utan minsta fara 

 att blifva utrotad. I sådana fall vore det naturligtvis rik- 

 tigast att fridlysa arten endast på den plats, där den fak- 

 tiskt är till sin existens hotad. Endast då det gäller arter, 

 som öfverallt äro sällsynta och ingenstädes uppträda i ym- 

 nighet, torde ett generellt förbud vara på sin plats. 



De sällsynta växterna hotas emellertid i betydligt högre 

 grad genom de rödjnings-, nyodlings-, kärruttorknings-, sjö- 

 fällnings- o. a. dylika arbeten, som årligen utföras i alla 

 delar af landet, och här är det dessutom fråga ej blott om 

 enskilda arter, utan om hela växtsamhällen. Här blefve 

 nyttan af en naturskyddslag sannolikt ganska liten, då det 

 väl i detta land knappast vore möjligt att genomdrifva en 

 lag, som medgåfve rätt till expropriation för naturskydds- 

 ändamål af jord tillhörig landets bönder eller småbrukare 



