134 Ordförandens årsberättelse. 13. V. 1910. 



såsom ett slags borgen för inval främst intresse och förmåga 

 att gagna, i fall ej fullgod arbetsprodukt redan föreligger. 

 Detta är glädjande, ty framtiden ligger i ungdomens hand. 



I våra möten deltaga nuförtiden 8- å 10-faldiga antalet 

 medlemmar, emot hvad för 50 år sedan var vanligt, och 

 både förhandlingarna och skrifterna bära vittne om framste- 

 get. Dock kan man knappast säga, att samarbetet gestaltat 

 sig så, som det kunde och borde efter så lång tids ut- 

 veckling. 



Under sin studietid uträttar den unge medlemmen ett 

 och hvarje, ibland rätt mycket, och öfver de många, som 

 växa upp till verkligen dugliga, ja eminenta forskare, kan 

 väl ingen glädja sig mera än de äldre, som sett dem sträfva 

 framåt med allvar och som erkänna, att de nått äfven högt 

 ställda mål. Men likafullt förefaller det som om ännu flere 

 hade bort utvecklas. 



Nu liksom förr länkas många bort till andra banor, 

 vanligen läkarens, och därmed är det, såsom redan sades, 

 oftast slut med deras bidrag till kännedomen om vår fauna 

 och flora, om man ock med fägnad ser att undantag finnas. 

 Andra åter stanna oss närmare, i det de ägna sig åt lära- 

 rens kall. Man skulle tycka, att skolläraren likasom uni- 

 versitetsläraren, om öfver hufvud någon, vore själfskrifven 

 att lifvet igenom fortsätta det arbete, som han påbörjat un- 

 der yngre år. Och dock visar erfarenheten, att jämförelse- 

 vis få verkligen hålla ut med forskning. Samkänslan mellan 

 Sällskapets medlemmar i hufvudstaden och dem i landsorten 

 är föga liflig. Orsaken ligger tydligen till stor del uti iso- 

 leringen på landsbygden: impulsen till samarbete kan icke 

 här vara så stor som i hufvudstaden, där ett större antal 

 af saken intresserade kan träffas. 



Men detta är icke den enda orsaken. Också vi äldre 

 universitetslärare kunna delvis anges som exempel på att 

 forskningsarbetet minskas i den mån andra arbetsplikter bli 

 öfvermäktiga. De flesta af oss hafva kunnat verksammast 

 deltaga i forskning under docentåren, men vida mindre när 

 ökade skyldigheter tynga. Och landets lärare i naturalhisto- 



