13. V. 1910. Ordförandens årsberättelse. 135 



ria hafva utom detta hufvudfack att undervisa äfven i andra 

 ämnen. Härtill kommer ännu det beklagliga förhållandet, 

 att de för närvarande nödgas undervisa på klasser, där ele- 

 ven ännu är föga mogen, och måste sluta just då hos ele- 

 verna tankarna begynna klarna, intellektet vidgas och in- 

 tresset stegras. Icke under, att eleverna komma till uni- 

 versitetet till stor del oförmögna både att iakttaga i naturen 

 och att med enkla ord återgifva hvad de sett. Skolan 

 själf och anordningarna för den naturalhistoriska under- 

 visningen ställer det största hindret för elevens naturliga 

 utveckling i detta ämne. Och i de fall, då den unge stu- 

 denten verkligen befinnes ha blick för naturen och äga goda 

 kunskaper samt förmåga att lägga dem i dagen, är det 

 snarare i trots af skolordningen. Af brist på impulser att 

 röra sig ute i naturen bli hans sommarferier vanligen icke 

 begagnade eller begagnas de på ett olämpligt sätt. 



Icke eleverna allena lida af dessa oegentligheter, utan 

 ock lärarena. Deras ämne anses vara elementärt, mindre 

 värdt än andra, deras ställning skattas därefter, och i stäl- 

 let tyckes det lämpligt att på deras skuldror lägga andra 

 ämnen, för icke länge sedan t. o. m. ganska fjärran lig- 

 gande. Kompetensfordringarna gestalta sig därefter, och 

 de sistnämnda ämnena få ibland afgöra utnämningsfrågor. 



Man undrar sannerligen icke öfver, att en af timunder- 

 visning öfveransträngd och därför uttröttad skollärare icke 

 mäktar fullfölja de intentioner till fortsatt egen utveckling, 

 som måhända hägrade för honom under studietiden. Äfven 

 den mest hoppfulle kan bli utsliten. Redan den knappa fri- 

 tiden medgifver honom ringa möjlighet att fortsätta med 

 vetenskapligt studium och med egen forskning, som tidigare 

 kanske nog så lifligt lockat honom. Naturalhistorieläraren 

 blir då kanske . en jämförelsevis maskinmässigt arbetande 

 person, som icke utvecklar sina naturliga gåfvor, och som 

 längtar efter sina ferier främst för att få hvila, i stället för 

 att just då få arbeta såsom forskare. Och kommer han 

 höstetid uthvilad åter till sin klass, så börjar här igen samma 

 skrufstäd, för läraren och för eleven, att göra sig kännbart. 



