13. V. 1910. Schulman, Vildrenens utbredning i Finland. 165 



gare från Kostamus by af Jänkäjärvi socken i Olonetska 

 guvernementet. Därstädes ansågs vildrenen förekomma tal- 

 rikt, och samma förmodan uttalar äfven forstmästaren S. 

 Hallberg ett år senare (1888) i en uppsats i Svenska Jä- 

 garförbundets tidskrift, där han skildrar sina och engels- 

 mannen Arm strongs vinterjakter på vildren i Lieksa och 

 Tuulijärvi nejder inom Onega-Karelen nära finska gränsen. 

 På senaste tid har däremot ett raskt aftagande af vildrens- 

 stammen försports åtminstone inom finska Karelen. Och 

 det torde vara tvifvel underkastadt, huruvida vildrenen 

 mera är stationär inom Finland (Karelen såväl som Lapp- 

 land). Men så länge densamma ännu finnes inom ryska 

 Karelen och på Kolahalfön, torde vildmarkerna vid landets 

 östra gräns kunna påräkna tillfälliga gäster genom invan- 

 dring vintertid. (Ryktet om en inom Suojärvi kommun 

 under vintern 1910 strykande renflock torde tarfva be- 

 kräftelse.) En bjudande plikt är att icke störa en sådan 

 vandring, utan bereda djuren skydd, men häremot ställer sig 

 ett oförlåtligt missförhållande, det nämligen, att jakt å 

 vildren, trots stammens starka decimering, enligt nu gällande 

 lag är tillåten från den 1 november till den 1 februari. Det 

 skulle, enligt min åsikt, gälla att införa totalförbud för jakt 

 på ren i Finland, och borde Sällskapet taga initiativ i denna 

 angelägenhet t. ex. genom att anmoda någon landtdagsrep- 

 resentant att vid nästsammanträdande landtdag väcka frågan 

 till lif, eller också genom att till regeringen ingå med en 

 direkt anhållan om åtgärd i denna riktning. Dessutom borde 

 flitigt antecknas allt, som ortsbefolkningen i gränstrakterna 

 af renens nuvarande utbredningsområde känner om detta 

 intressanta djur. Sällskapets stipendiater, hvilka eventuellt 

 besöka sådana trakter, borde rikta sin uppmärksamhet på 

 denna fråga. Men ock kunde en speciell stipendiat för detta 

 ändamål utsändas af Sällskapet. Frågan måste anses bråd- 

 skande i betraktande däraf , att den ena renjägaren efter den 

 andra faller undan och med honom hans personliga erfaren- 

 heter, hvilka samlade t. ex. kunde leda till en öfverblick 

 öfver renens vandringar inom nejder, hvilka han redan lämnat. 



